П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
3 травня  2023 року                                                                                  місто Київ
                                                                                                                                                                    справа № 757/48563/21-ц
                                                                                   провадження№22-ц/824/4454/2023    
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
сторони: 
позивач - ОСОБА_1                  
відповідач - Апарат Верховної Ради України
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України
на  рішення Печерського   районного суду  м.Києва від 14 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,-
 
В С Т А Н О В И В :   
 
У вересні 2021 року   позивач ОСОБА_1 звернувся  до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати Апарат Верховної Ради України в повному обсязі здійснити нарахування та виплати позивачу грошову компенсацію за невикористану ним відпустку тривалістю 129,5 календарних днів за період з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11 травня 2016 року по 27 серпня 2019 року.
 Позов обґрунтовано тим, що  у період з 1 квітня 2013 року по 29 серпня 2019 року позивач перебував у трудових відносинах з Апаратом Верховної Ради України на посаді помічника - консультанта народного депутата  України. 
Позивач стверджує, що на дату звільнення позивача грошової компенсації невикористаної основної відпустки за період трудових відносин з відповідачем не отримував. Посилання на відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів  не може бути підставою для невиконання вимог закону.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 14 вересня 2022 року  позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 129,5 календарні дні щорічної основної відпустки за період з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11 травня 2016 року по 27 серпня 2019 року.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Апарат Верховної Ради України подав апеляційну скаргу, в який  просить рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити. ОСОБА_1 працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України та звільнений саме з патронатної служби, що відповідно є публічною службою. Отже, даний спір стосується звільнення з публічної служби і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Апарат ВРУ ніколи не був роботодавцем для ОСОБА_1 та є неналежним відповідачем у справі. Поза увагою  суду першої інстанції залишилось те, що заяву про зарахування на посаду помічника - консультанта народних депутатів України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 писав саме на ім`я народних депутатів України, а народні депутати України у свою чергу звернулися до Керівника Аапарату Верхвної Ради України із відповідним поданням про зарахування ОСОБА_1 на посаду  свого помічника консультанта, у якому також визначили фіксований розмір заробітної плати ОСОБА_1 , Тобто, народні депутати України розпорядилися фондом заробітної плати, що передбачено чинним законодавством, а також визначили строк на який зараховується на роботу ОСОБА_1 та умови роботи (з поширенням дії Закону «Про державну службу» чи без поширення), вносили подання про виплату своїм помічника - консультантам премії теж виключно в межах встановленого фонду. Із визначеними народними депутатами обов`язками ОСОБА_1 погодився. Суд першої інстанції невірно зрозумів і застосував до спірних правовідносин ст.34 Закону України «Про статус народного депутата України», Положення  про помічника-консультанта  народного депутата України, прийшовши до помилкового висновку, що призвело до прийняття незаконного, необґрунтованого рішення.
Правом на подання відзиву ОСОБА_1 не скористався.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений  шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу, причини своєї неявки ОСОБА_1 суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у  його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Представник Апарату Верховної Ради України  Осядла М.В. апеляційну скаргу підтримала, просила  рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду  порядку цивільного судочинства.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не  підлягає   задоволенню, виходячи з наступного.  
Судом установлено, що  розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 4927 від 22 квітня 2013 року позивача на підставі подання народного депутата ОСОБА_2 зараховано з 1 квітня 2013 року на посаду помічника - консультанта народного депутата України на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».
Вказане розпорядження вчинено з урахуванням заяви ОСОБА_1 від 1 квітня 2013 року, в якому позивач просив зарахувати його на вказану посаду без поширення дії Закону України «Про державну службу».
17 березня 2014 року позивач склав на ім`я народного депутата ОСОБА_3 заяву про зарахування його на посаду помічника-консультанта народного депутата України увільнивши від виконання обов`язків помічника консультанта народного депутата  ОСОБА_2, без поширення дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1159 від 24 березня 2014 року позивача переведено з 17 березня 2014 року за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного  депутата України ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 6529 від 22 жовтня 2014 року позивача переведено за його згодою з 1 жовтня 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7780 від 9 грудня 2014 року позивача зараховано з 28 листопада 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
Вказане розпорядження складено з урахуванням заяви позивача від 28 листопада 2014 року.
11 травня 2016 року позивач подав на ім`я народного депутата України  ОСОБА_4 заяву про переведення його з 11 травня 2016 року на посаду помічника-консультанта за строковим трудовим договором на строк дії його як депутата без поширення дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1577-к від 11 травня 2016 року позивача переведено з 11 травня 2016 року за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27 серпня 2019 року помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено з  займаних посад 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) та зобов`язано провести виплату компенсацій за невикористані щорічні  основні та додаткові відпустки згідно зі ст.19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників - консультантів народного депутата України відповідно до ст.34 Закону України «Про статус народного депутата України» згідно з додатком.
10 вересня 2019 року позивач звернувся із заявою до Апарату Верховної Ради України з вимогою щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану  відпустку тривалістю 177,5 календарних днів у день його звільнення.
Відповідач відмовив у виплаті компенсації через відсутність економії фонду оплати праці.
5 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Управління справами Апарату Верховної Ради України про зобов`язання в повному обсязі здійснити нарахування та виплату його грошової компенсації за невикористану ним відпустку за період з 2013  по 2019 роки; нарахувати йому та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від  3 грудня 2020 року у справі № 640/2695/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації  за невикористані дні щорічної  основної відпустки за період роботи 2013-2019 роки; зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної  відпустки  за період 2013-2019  роки; зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку
Постановою Шостого  апеляційного адміністративного  суду від 7 червня 2021 року у справі № 640/2695/20 рішення Окружного адміністративного суду м.Києва  від 3 грудня 2020 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану ним відпустку за період з 1 жовтня 2014 року по 10 травня 2016 року; зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Провадження щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити певні дії за період з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11  травня 2016 року  по 27 серпня 2019 року скасовано та в цій частині закрито провадження.
Під час апеляційного перегляду розгляду  справи встановлено, що позивач займав посаду помічника - консультанта народного депутата України на якого розповсюджувалась дія Закону України «Про державну службу» лише з 1 жовтня 2014 року по 10 травня 2016 року, що підтверджено копією трудової книжки позивача. Як наслідок колегія суддів встановила, що спір щодо невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористану відпустку у період з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11 травня 2016 року  по 27 серпня 2019 року  не підлягає розгляду у порядку  норм КАС, оскільки у цей період дія Закону України «Про державну службу» на позивача не розповсюджувалась. Такий спір підлягає розгляду у порядку норм ЦПК України,  про що відповідно є судова практика Верховного Суду ( справа № 757/57336/160). Суд визнав невикористаною відпусткою за період 1 жовтня 2014 року по 10 травня 2016 року - 48 днів. 
Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України № 20-20/321 від 5 квітня 2021 року кількість днів невикористаної  щорічної основної відпустки позивача становить 177,5 календарних днів.
Крім того, установлено, що 20 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до відповідача з  вимогою про виплату йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11 травня 2016 року по 27 серпня 2019 року тривалістю 129,5 календарних днів.
Листом від 29 липня 2021 року за вих..№ 15/26-2021/251190 відповідач відмовив ОСОБА_1 провести нарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку, у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, йому гарантовано право на відпустку, яка може бути за його бажанням замінена грошовою компенсацією, яка підлягає виплаті у разі  його звільнення. Встановивши, що  ОСОБА_1 на підставі розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року № 1305-к був звільнений, але при звільненні з ним не був проведений розрахунок за дні невикористаної щорічної відпустки тривалістю 129,5 календарних днів за періоди з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11 травня 2016 року по 27 серпня 2019 року, суд першої інстанції дійшов  правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення), помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.
Відповідно до частини другої Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.
Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.
Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Частинами 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).
Згідно з частиною 3 статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Встановивши, що позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженням Апарату Верховної Ради України, суд дійшов висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не  із відповідним народним депутатом Верховної Ради України восьмого скликання. Видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України, оскільки саме Апарат забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України ( пп 1,2 п.10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769).
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що  даний спір стосується звільнення з публічної служби і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2021 року провадження у адміністративній справі щодо позовних вимог про зобов`язання  вчинити певні дії за період з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2014 року та з 11 травня 2016 року по 27 серпня 2019 року закрито. Закриваючи провадження у справі адміністративний суд встановив, що спір щодо невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористану відпустку у  цей період не підлягає розгляду у порядку КАС, оскільки у цей період дія Закону України «Про державну службу» на позивача не розповсюджувалась. Із записів трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що в ці періоди він  зараховувався на посаду помічника-консультанта народного депутата України без  поширення дії Закону України «Про державну службу». Рішення про переведення на посаду помічника-консультанта народного депутата України оформлювалося розпорядженням Керівника або  Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Доводи щодо безпідставності стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не спростовують висновок суду про  обґрунтованість і доведеність позивачем його витрат в сумі 18000 грн. на професійну правничу допомогу. При цьому судом першої інстанції враховані складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, а також те, що  відповідачем не надано  обґрунтованих заперечень щодо стягнення за його рахунок на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.
Рішення Печерського   районного суду  м.Києва від 14 вересня 2022 року залишити без  змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 19 травня 2023 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                   А.М. Стрижеус