Постанова
Іменем  України
 
08 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 442/8188/19
 
провадження № 61-12854 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,    
Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 03 листопада 2020 року у складі судді Павлів З. С., додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у складі колегії суддів: 
Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та зняття її з реєстрації за місцем проживання.
Позовна заява мотивована тим, що він на підставі договору дарування 
від 13 березня 2003 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , 
є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , який є його дядьком, однак не є членом його сім`ї, у будинку не проживає, особистих речей 
у ньому немає. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільно знятися з місця реєстрації, але той не реагує, добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Таким чином, відповідач порушує його право, як власника, розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд усунути 
йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження 
його власністю (житловим будинком за адресою: 
АДРЕСА_1 ) шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком, а також зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 03 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним ОСОБА_1 майном шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим будинком, та зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги 
є обґрунтованими та доведеними, відповідач, для кого позивач 
є племінником, понад один рік не проживає у будинку, де він зареєстрований, не користується ним, не несе витрат на його утримання, 
не є членом сім`ї позивача. Реєстрація місця проживання є лише фактом, 
що підтверджує місце знаходження особи, і жодним чином не впливає 
на володіння нерухомістю. Позивач як власник житла має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним йому майном.
Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року за заявою представника позивача стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору за подання позовної заяви, 25 грн комісії банку та 420 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 1 213,80 грн.
Суд першої інстанції мотивував додаткове рішення тим, що, ухвалюючи рішення, суд не вирішив питання розподілу судових витрат, а тому стягнув судові витрати з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.  
Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 тис. грн.
Суд першої інстанції мотивував додаткове рішення тим, що суд не вирішив питання розподілу судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу. Відповідач є особою пенсійного віку, в якого пенсія 
є єдиним джерелом доходу, враховуючи принципи розумності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 
5 тис. грн, а не 11 тис. грн, як того просив позивач. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2020 року та додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року і від 30 листопада 
2020 року - без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження 
№ 61-7095св21).
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2020 року та додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року і від 30 листопада 
2020 року - без змін.
Погоджуючись із висновками міськрайонного суду, апеляційний суд, виконавши вказівки Верховного Суду щодо обґрунтування балансу інтересів та пропорційності, також зазначив, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та зняття його з місця реєстрації 
за адресою цього житла є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки у належному ОСОБА_1 на праві власності будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який не є членом його сім`ї, не проживає за вказаною адресою з 1990 року, натомість має інше житло, проживає зі своєю сім`єю у гуртожитку музичного коледжу 
( АДРЕСА_2, загальною площею 48,2 кв. м), куди переїхав проживати добровільно, тобто без будь-яких поважних причин відсутній у житлі за адресою будинку позивача більше 30 років. Крім того, дружині відповідача - 
ОСОБА_4 належить на праві власності частина житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 91,2 кв. м., а тому відповідач має можливість використовувати вказане житло для проживання. У зв`язку з цим визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та зняття його з місця реєстрації за адресою цього будинку не позбавить його права на житло, так як він та його сім`я забезпечені іншим житлом.
Апеляційний суд послався на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція), статті 8 Конвенції, а також релевантну судову практику Верховного Суду. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати 
й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду у касаційному порядку відмовлено. 
У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин справи, не врахували, що у довідці виконавчого комітету Долішньолужецької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 14 листопада 2019 року           № 328, яку взято за основу судових рішень, немає інформації про те, що       він понад один рік не проживає у спірному помешканні, не користується    ним і не несе витрат на його утримання. У матеріалах справи немає акта обстеження матеріально-побутових умов на предмет обслідування умов проживання, зокрема, того, чи проживає він у спірному будинку. Також          з цього приводу немає показань свідків, а зі свідками: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , він перебуває у неприязних стосунках,      а тому їх показання не можуть братися до уваги (стаття 79 ЦПК України). Отже, викладені у судових рішеннях висновки про його непроживання більше року у спірному будинку є припущенням. Водночас суди не врахували його пояснення, що смерть батьків не позбавляє його права користування житловим будинком, в споруджені якого він брав участь та проживав 
у ньому більше 40 років, а іншого житла немає. Проживання його дружини у гуртожитку музичного коледжу не свідчить про забезпечення його житлом, оскільки вказаний гуртожиток не є постійним житлом, а надані кімнати не відповідають встановленим санітарним і технічним вимогам. При цьому його дружина не надає йому згоди на проживання у вказаних кімнатах гуртожитку музичного коледжу, а також у належній їй на праві власності 
частині житлового будинку       АДРЕСА_3 . 
Вказує, що при новому апеляційному розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції не врахував вказівок Верховного Суду, викладені у його постанові від 20 жовтня 2021 року (провадження № 61-7095св21), що є порушенням статті 417 ЦПК України. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної 
скарги - безпідставними. При новому апеляційному розгляді цієї справи відповідач у судовому засіданні визнав, що фактично був зареєстрований 
у старому будинку, а у новому будинку окремо не перереєстровувався, тобто зареєстрований у новому будинку при перенесені даних про реєстрацію зі старого будинку. Окремо пояснив, що з 2000 року по 2022 рік постійно проживає з дружиною у гуртожитку, куди переїхав у 1990 роках після хвороби дружини, проте навідувався у село до батьків. 
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 на відзив ОСОБА_1 , а у травні 2023 року - доповнення до раніше надісланих ним письмових пояснень. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених 
цим Кодексом. За змістом статей 392-395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на 
касаційну скаргу. Отже, подані до Верховного Суду письмові пояснення ОСОБА_2  на відзив  ОСОБА_1 та доповнення до раніше надісланих ним письмових пояснень підлягають залишенню без розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, провадження № 14-184цс20).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що  ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 березня 2003 року, укладеного між ним та  ОСОБА_3 
(дід позивача) належить житловий будинок 
АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою виконавчого комітету Долішньолужецької сільської 
ради Дрогобицього району Львівської області від 14 листопада 2019 року 
№ 328 ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 6). Цей факт відповідачем не заперечувався.
17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 
з вимогою добровільно знятись з місця реєстрації протягом 10 календарних днів з моменту отримання такої вимоги. Однак відповідач на його вимогу не реагує, добровільно знятися місця реєстрації не бажає.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 17 листопада 2020 року у справі № 442/1037/20, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод 
у користуванні власністю відмовлено. 
Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 добровільно залишив спірний житловий будинок, не користується ним, не несе витрат 
на його утримання. ОСОБА_2 був зареєстрований у старому будинку АДРЕСА_1 ще за життя покійних матері та батька. Згодом, сім`єю ОСОБА_1 побудовано новий будинок, який здано до експлуатації, перенесено зі старого будинку номер будинку ( НОМЕР_2 ). Старий будинок 
був знесений. Після смерті матері ОСОБА_2 спірне житло 
за заповітом перейшло її чоловіку, батьку ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Останній, 13 березня 2020 року уклав 
договір дарування зазначеного будинку на користь свого онука - ОСОБА_1 . Цей договір є чинним.
Судом не встановлено, а ОСОБА_2 не доведено, що 
ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні будинком, оскільки свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що «жодних перешкод у користуванні відповідачем спірним будинком йому не чинилися. ОСОБА_2 лише два рази навідався до батьківського будинку, один раз в останній рік життя батька, один раз - на його похороні. ОСОБА_2 не допомагав батькові по господарству, не проявляв жодного наміру вселитися у будинок. У протилежному випадку, доля будинку могла бути вирішена по іншому». Також, вказані свідки вказали про те, що жодних речей ОСОБА_2 у будинку немає і не було ніколи, жодних витрат по його утриманню він не несе. Цим будинком відповідач зацікавився лише у 2019 році, після чого почав подавати різного роду позови.
Крім того, письмовими доказами, а саме довідкою Долішньолужецької сільської ради Дрогобицього району Львівської області від 14 листопада 2019 року № 328, актом обстеження побутових умов від 20 січня 
2020 року та поясненнями свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_9 , ОСОБА_7 підтверджено факт непроживання позивача за первісним позовом ОСОБА_2 у спірному житлі.
Зазначені вище свідки у судовому засіданні також вказали, що ОСОБА_2 ніколи не проживав у зазначеному новозбудованому будинку, жодних фізичних зусиль чи майнових витрат для його будівництва не ніс, оскільки такий будував покійний батько останнього - 
ОСОБА_3 . Саме останній був власником спірного житлового будинку.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 з часу свого одруження у 1990 році перейшов проживати за місцем проживання 
своєї дружини у м. Дрогобич Львівської області, залишаючись бути зареєстрованим у старому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , який 
у подальшому було знесено, а його номер присвоєно новоспорудженому будинку, власником якого був батько ОСОБА_2 - 
ОСОБА_3 .
Жодних доказів щодо наявності у будинку 
АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 , речей останнім суду не надано і таких у судовому засіданні не здобуто.
З огляду на зазначене, суд взяв до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не є членом його сім`ї, відтак відсутні підстави для застосування положення частини третьої статті 64 ЖК України, а тому позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні житлом шляхом надання йому доступу до всіх приміщень є безпідставними.
У судовому засіданні, також, встановлено та підтверджено показаннями свідків, що ОСОБА_2 у спірному житлі ніколи не проживав і не проживає по цей час, його речей у вказаному будинку немає і не було, цим будинком не користується, не несе жодних витрат по його утриманню, добровільно залишив вказане житло.
Вказане рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 17 листопада 2020 року у справі № 442/1037/20 має преюдиційне значення для розгляду цієї справи.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
При новому апеляційному розгляді цієї справи у судовому засіданні в апеляційному суді ОСОБА_2 визнав, що був фактично зареєстрований у старому будинку, у новому будинку окремо не перереєстровувався (зареєстрований у такому при перенесенні даних про реєстрацію зі старого будинку). Також, у судовому засіданні пояснив, що з 2000-2002 років постійно проживає з дружиною в гуртожитку, фактично переїхав туди у 1990 роках після хвороби дружини. Однак навідувався в село до батьків.
З наказу комунального закладу Львівської обласної ради «Дрогобицький музичний фаховий коледж ім. В. Барвінського» від 01 квітня 2021 року 
№ 32 вбачається, що викладачу - ОСОБА_4 (дружині ОСОБА_2 ) надано додаткову частину жилої площі у гуртожитку музичного коледжу (кімната АДРЕСА_2, загальною площею 48,2 кв. м) для проживання з членами сім`ї, місце проживання яких зареєстровано 
за вказаною адресою ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) та чоловіком - ОСОБА_13 , який не зареєстрований, але фактично проживає за даною адресою (т. 2, а. с. 163).
Крім того, дружині ОСОБА_2 - ОСОБА_4 належить на праві власності частина житлового будинку 
АДРЕСА_3 , загальною площею 91,2 кв. м 
(т. 2, а. с. 251, 252).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ                     від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). 
У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було 
у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, 
а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). 
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 28 травня 2002 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).
Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18).
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі 
№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), 
від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження 
№ 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, що і здійснив апеляційний суд.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга         статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази               за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що 
у належному ОСОБА_1 на праві власності житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який не є членом його сім`ї, не проживає за вказаною адресою з 1990 року, натомість має інше 
житло, проживає зі своєю сім`єю у гуртожитку музичного коледжу 
( АДРЕСА_2, загальною площею 48,2 кв. м), куди переїхав проживати добровільно. Тобто відповідач без будь-яких поважних причин відсутній у житлі за адресою будинку позивача більше 30 років. Крім того, дружині відповідача - 
ОСОБА_4 належить на праві власності частина житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 91,2 кв. м., а тому відповідач має можливість використовувати вказане житло для проживання.
Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що визнання  ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом та зняття його з місця реєстрації за вказаною адресою, є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки відповідач забезпечений іншим житлом, ніколи не проживав у спірному будинку, не ніс відповідних витрат на його утримання, а тому його інтереси, як особи, яка зареєстрована у спірному житловому будинку, у межах цих правовідносин не мають перевагу, так як не призведе до втрати ним житла. Водночас позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним йому майном.
Доводи касаційної скарги про те, що при новому апеляційному розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції не виконав вказівок Верховного Суду, викладених у його постанові від 20 жовтня 2021 року (провадження 
№ 61-7095св21), є безпідставними, так як суд апеляційної інстанції перевірив, чи відповідають вимоги  ОСОБА_1 про усунення йому перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення  ОСОБА_2  права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, а також дослідив, чи відповідає припинення права користування відповідачем спірним житловим будинком такій пропорційності, чи дотримано баланс між захистом права власності  ОСОБА_1  та захистом права  ОСОБА_2  на користування будинком, враховуючи наявність 
у останнього іншого житла. 
А тому вимоги частини першої статті 417 ЦПК України про те, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, дотримані. 
Наведені у касаційній скарзі інші доводи були предметом дослідження 
у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. При цьому переважна більшість цих доводів в основному зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо законності додаткових рішень Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та від 30 листопада 
2020 року, то Верховний Суд, переглядаючи справу в цілому, вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 768,40 грн судового збору за подання позовної заяви, 25 грн комісії банку та 420 грн судового збору 
за подання апеляційної скарги, а всього 1 213,80 грн, так як у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог (стаття 141 ЦПК України). При цьому Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 тис. грн, оскільки суд правильно врахував наявність заперечень відповідача, принципи розумності, співмірності та справедливості, а також пенсійний вік відповідача, в якого пенсія є єдиним джерелом доходу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 03 листопада 2020 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 08 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник