Дата документу 23.05.2023 Справа № 314/4712/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №314/4712/19         Головуючий у 1 інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/90/23         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.
секретар: Бєлова А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Косякової Зої Миколаївни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Михайло?Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначав, що 21 червня 2019 року він звернувся до Михайло-Лукашівської сільської ради з заявами про виділення йому земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) в частині пасовищ та сіножатей із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря» на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, до яких долучив копію сертифікату на право на земельну частку (пай).
Рішенням Сорок другої (позачергової) сесії сьомого скликання Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 09 серпня 2019 року №2 ОСОБА_1 відмовлено у надані земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) в частині пасовищ та сіножатей із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря». Згідно з пояснювальною запискою до вказаного рішення Михайло-Лукашівської сільської ради, зазначено, що питання щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) може бути розглянуто з прийняттям відповідного рішення лише в разі подання таких заяв більшістю власників земельних часток (паїв).
ОСОБА_1 вищевказане рішення сільської ради вважає протиправним, оскільки він є власником спірних часток (паїв) в складі сіножатей та пасовищ колишнього КСП «Зоря», проте таким рішенням фактично позбавлений можливості володіти та користуватися належним йому майном.
Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним рішення № 2 сорок другої (позачергової) сесії сьомого скликання Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 09 серпня 2019 року, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) в частині пасовищ та сіножатей із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря». Зобов`язати Михайло-Лукашівську сільську раду Вільнянського району Запорізької області надати ОСОБА_1 земельні частки (пай) в натурі (на місцевості) в частині пасовищ та сіножатей із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря». 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із вищезазначеним ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_3  зазначає, що суд першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не врахував положення ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до якої Михайло-Лукашівська сільська рада є відповідальною за організацію та виконання положень Закону. При цьому, скаржник зазначає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права під час прийняття відповідного рішення, адже суд не взяв до уваги, що норми ст. 9 цього Закону регламентують вже безпосередньо розподіл земельних ділянок відповідно до проекту землеустрою щодо організації територій земельних часток (паїв), а не безпосереднє виділення таких земельних ділянок за відповідною заявою.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційне провадження зупинено для залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_1 , померлого  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28 березня 2023 року на запит Запорізького апеляційного суду надійшла відповідь Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області з копією спадкової справи після та інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 58744154 від 14.12.2019 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 квітня 2023 року поновлено провадження у справі, призначено її до розгляду на 23 травня 2023 року о 10 год. 50 хв. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 травня 2023 року залучено ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_1 .
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Косякова З.М. наполягала на задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року просила скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник Михайло-Лукашівської сільської ради Величко О.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не дотримав порядку, визначеного Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)».
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі:а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г)прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Згідно з п. 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Згідно з вимогами ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом;
Статтею 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» передбачено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності - шляхом жеребкування. Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі. Протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та державної реєстрації права власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).
Статтею 14-1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» визначено особливості використання та розпорядження землями, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначено, що у разі якщо власники земельних часток (паїв) після розподілу земельних ділянок, що підлягали паюванню, до 1 січня 2019 року не прийняли рішення про розподіл інших земель, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, що не було припинено як юридична особа, та якщо такі землі не передані у власність у порядку, визначеному законом, розподіл таких земель проводиться згідно з вимогами цієї статті за згодою більшості осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю). 
Організація розподілу земель, що залишилися у колективній власності, здійснюється сільською, селищною, міською радою, на території якої такі землі розташовані. Розподіл земельних ділянок проводиться за умови реєстрації більшості осіб, визначених в абзацах другому - четвертому частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю).
Сільськогосподарські угіддя, які підлягали паюванню, однак не були передані до приватної, державної або комунальної власності у порядку, визначеному законом, за рішенням зборів осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), можуть бути розпайовані у порядку, встановленому цим Законом.
За результатами розподілу оформляється протокол, що підписується особами, які брали участь у зборах, головуючим та секретарем зборів.
До протоколу додається список реєстрації учасників зборів, засвідчений їхніми підписами. Кожен аркуш зазначеного списку підписується головуючим та секретарем зборів і скріплюється печаткою сільської, селищної, міської ради.
Секретар зборів у дводенний строк після закінчення зборів подає протокол сільській, селищній, міській раді.
Після отримання протоколу зборів сільська, селищна, міська рада протягом місяця приймає рішення про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та прийняття у комунальну власність відповідних земель. Це рішення та протокол зборів є підставою для державної реєстрації права власності територіальної громади та/або громадян на відповідні земельні ділянки.
До державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що залишилися у колективній власності, сільська, селищна, міська рада може надати такі земельні ділянки в оренду на строк до державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки. 
Розподіл між власниками земельних часток (паїв) та їх спадкоємцями земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок, має бути здійснений до 1 січня 2025 року.
У разі якщо до 1 січня 2025 року протокол про розподіл земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між особами, визначеними абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), не оформлений у порядку, визначеному цією статтею, та не поданий на затвердження органу місцевого самоврядування, вважається, що суб`єкти права колективної власності відмовилися від права колективної власності на землю, а зазначені землі (крім невитребуваних часток (паїв) і сформованих за їх рахунок земельних ділянок, а також нерозподілених земельних ділянок) передаються у комунальну власність в порядку визнання майна безхазяйним.
Матеріалами справи підтверджено, що 21 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Михайло-Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області із заявами про виділення йому земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) в частині пасовищ та сіножатей із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря» на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, до яких долучив копію сертифікату на право на земельну частку (пай) (а.с. 4-6).
Рішенням Сорок другої (позачергової) сесії сьомого скликання Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 09 серпня 2019 року №2 ОСОБА_1 відмовлено у надані земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) в частині пасовищ та сіножатей із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря» (а.с. 7). 
Відповідно до пояснювальної записки до вищезазначеного рішення Михайло-Лукашівської сільської ради, питання щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) може бути розглянуто з прийняттям відповідного рішення лише в разі подання таких заяв більшістю власників земельних часток (паїв).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував положення ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», відповідно до якої Михайло-Лукашівська сільська рада є відповідальною за організацію та виконання положень Закону. При цьому, Позивач наголошує на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права під час прийняття відповідного рішення, так як не взято до уваги, що норми ст. 9 Закону регламентують вже безпосередньо розподіл земельних ділянок відповідно до проекту землеустрою щодо організації територій земельних часток (паїв), а не безпосереднє виділення таких земельних ділянок за відповідною заявою.
Колегія суддів зауважує, що Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)»чітко визначено поетапний алгоритм дій, за яким кожному кроку передує попередній, що з ним безпосередньо пов`язаний, та без якого неможливо провести процедуру виділення земельної частки в натурі. 
Тобто, враховуючи правову природу повноважень сільської ради щодо розгляду заяв та виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості), які не є дискреційними, Михайло- Лукашівська сільська рада не може відходити від положень норм Закону. 
Крім того, матеріали справи містять копії пояснювальної записки до оскаржуваного рішення сільської ради, в якій наголошено про порядок та необхідність проведення дій, які б дали можливість прийняти позитивне рішення про виділення ОСОБА_1 земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, ОСОБА_1 має право на земельну ділянку (пай) в частині сіножатей і пасовищ колишнього КСП «Зоря», як колишній член цього КСП, оскільки він має сертифікат на право на земельну частку (пай), що є правовстановлюючим документом при реалізації ним права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.
Проте, матеріали справи не містять даних про те, що на час ухвалення сільською радою оскаржуваного рішення, колишні члени КСП «Зоря» проводили збори про розподіл земельних ділянок, натомість представник відповідача в судовому засіданні наголошував на тому, що таких зборів не було в той час як загальними зборами власників земельних часток (паїв) колишнього КСП «Зоря» на території Михайло- Лукашівської сільської ради Вільнянського (Запорізького) району Запорізької області, що оформлені протоколом №1 від 16 грудня 2017 року, відповідно до порядку денного зборів, стосувалися підготовки та організації дій щодо виготовлення проекту землеустрою щодо організації території під сіножатями та пасовищами на земельні частки (паї) по колишньому КСП «Зоря». 
Слід зазначити, що саме цей крок безпосередньо передує самому розподілу земельних ділянок. Але до протоколу не додано списку осіб, які приймали участь у зборах, список реєстрації учасників, копій правовстановлюючих документів на земельні частки (паї) колишнього КСП «Зоря». За цим протоколом не встановлено участь належних осіб відповідно до ст. 1 Закону, які фактично мають право на прийняття участі у зборах.
Таким чином, оскільки розподіл земельних ділянок між членами КСП «Зоря» не було проведено, а проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) не було виготовлено, за відсутності інформації про згоду більшості осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), колегія судів доходить висновку, що рішення Михайло-Лукашівської сільської ради № 2 від 09 серпня 2019 не містить ознак протиправності, адже дії сільської ради під час його ухвалення були послідовними в межах чинного законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції з їх оцінки.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містять. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Косякової З.М. слід залишити без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Косякової Зої Миколаївни – залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: