П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/2794/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Заброцька Людмила Олександрівна 
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
18 квітня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частина НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.12.2017 №942 позивача звільнено з військової служби, а наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.12.2017 №249 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 29 грудня 2017 року. Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому: грошову компенсацію за невикористані у 2015-2017 роках календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 29.12.2017 року та не в повному обсязі виплачено грошову допомогу при звільненні. В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з відповідними позовами.
Вказує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №120/2706/19-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2020, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період військової служби з 01.01.2016 по 29.12.2017 включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 01.01.2016 по 29.12.2017 включно.
Зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.02.2020 у справі №120/4077/19-а, яке набрало законної сили 11.08.2020 року відповідно до ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки.
Також, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №120/176/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2020, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної грошової винагороди, яка встановлена військовослужбовцям Збройних сил України, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», з урахуванням виплаченої суми.
На виконання вищезазначених судових рішень військовою частиною НОМЕР_1 виплачено 27.02.2020, 30.03.2020, 09.04.2020 та 26.02.2021 ОСОБА_1 кошти в загальній сумі 164320,88 грн., а саме: 2944,25 грн. - індексація грошового забезпечення, 21570,42 та 5481,54 - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, 134324,67 - грошова допомога при звільненні.
Позивач зазначає, що оскільки остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 26.02.2021, то він звернуся до відповідача з заявою від 01.03.2021, в якій просив здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 29.12.2017 по 26.02.2021.
Однак відповідач, станом на дату звернення до суду із цим позовом, відповідь на таку заяву не надав та не виплатив йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивача вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2017 року по 26.02.2021 року.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2017 року по 26.02.2021 року в сумі 163662,33 грн. (сто шістдесят три тисячі шістсот шістдесят дві гривні 33 копійки ).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу, а тому норми законодавства про оплату праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію трудового законодавства. Підтвердженням наведеного, на думку відповідача, є лист Міністерства соціальної політики від 24 липня 2013 року №774/13/84-13. Разом із тим, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" нарахування середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідних сум грошового забезпечення не передбачено.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.12.2017 №942 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника авіації Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнено з військової служби у відставку ( за станом здоров`я ).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.12.2017 №249 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 29.12.2018 року.
У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані у 2015-2017 роках календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 29.12.2017 року та виплатою не в повному обсязі грошової допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з відповідними позовами.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №120/2706/19-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2020, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період військової служби з 01.01.2016 по 29.12.2017 включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 01.01.2016 по 29.12.2017 включно.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.02.2020 у справі №120/4077/19-а, яке набрало законної сили 11.08.2020 року відповідно до ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі № 120/176/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2020, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної грошової винагороди, яка встановлена військовослужбовцям Збройних сил України, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», з урахуванням виплаченої суми.
На виконання вищезазначених судових рішень військовою частиною НОМЕР_1 виплачено 27.02.2020, 30.03.2020, 09.04.2020 та 26.02.2021 ОСОБА_1 кошти в загальній сумі 164320,88 грн., а саме: 2944,25 грн. - індексація грошового забезпечення, 21570,42 та 5481,54 - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, 134324,67 - грошова допомога при звільненні.
Позивач, зважаючи на те, що остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 26.02.2021, 01.03.2021 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив провести нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 29.12.2017 по 26.02.2021.
Однак, відповідач, станом на дату звернення до суду із цим позовом, відповідь на таку заяву не надав та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Факт ненадання відповіді на вказану заяву не заперечується відповідачем у відзиві, при цьому зазначено, що заява позивача надійшла до відповідача лише 06.04.2021 року, відтак строк на надання відповіді військовою частиною не порушений.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 29.12.2017 по 26.02.2021, а тому звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку в сумі 808912,60 грн.
Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
У статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Водночас, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Згідно з положеннями частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.
У статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
В той же час, ч. 2  статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Посилання відповідача у відзиві на позов та заперечені на відповідь на відзив на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Водночасс, положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.
З огляду на те, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової допомоги при звільненні  проведено лише  26 лютого 2021 року (а індексації грошового забезпечення 27.02.2020, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки - 30.03.2020 та 09.04.2020), що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.
Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.            
Визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті позивачеві, колегія суддів враховує наступне.            
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях доходила висновків, згідно із якими з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: "З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні".
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
З матеріалів справи встановлено, що при виключенні ОСОБА_1 29.12.2017 року із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення останньому не виплачено всіх належних сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та грошову допомогу при звільненні в повному обсязі, адже такі виплачені лише 27.02.2020, 30.03.2020, 09.04.2020 та 26.02.2021 на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року, від 10.02.2020 року та від 24.03.2020 року.
Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 30.12.2017 року (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 26.02.2021 року (день виплати грошової допомоги при звільненні в повному обсязі).
Відповідно до частини 1статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).            
Згідно з абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.            
Згідно з пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Довідкою військової частини НОМЕР_1 вих. №446 від 21.04.2021 року підтверджується те, що у жовтні 2017 року та у листопаді 2017 року (два останні календарні місяці служби, що передували виключенню позивача зі списків особового складу частини) йому нараховано 19139,68 грн. за кожен місяць відповідно. При цьому кількість відпрацьованих днів складає 61 (жовтень - 31 день, листопад - 30 днів ).
З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 627,53 грн. (19139,68+19139,68 =38279,36 гривень: 61 робочий день), а середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 724169,62 гривень (627,53 гривні*1154  дні за період з 30.12.2017 року по 26.02.2021 року).
Водночас, суд першої існтанції дійшов вірного всиновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті ОСОБА_1 , у порівнянні із загальною виплаченою сумою в розмірі 164320,88 гривень (яка складається із індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та грошової допомоги при звільненні) не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму таких виплат.
Про застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 та від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19.
За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 164090,29 грн. (сума виплаченої компенсації за рішеннями суду) : 724169,62 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,226.
Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 163662,33 гривні (627,53 гривень (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,226 (істотність частки) х 1154 (кількість робочих днів за період з 30.12.2017 року по 26.02.2021 року).
Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2017 року по 26.02.2021 року в сумі 163662,33 гривні, а не у сумі 47071,10 грн., як то зазначає представник Військової частина НОМЕР_1 у апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частина НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Ватаманюк Р.В.