Справа № 450/1518/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/449/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        24 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О..,
секретаря: Назар Х.Б. 
з участю: представника відповідача (апелянта) – Маркович А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача  ОСОБА_1 – адвоката Маркович Анни Миколаївни на рішення Пустомитівського районного суду Львівської Львівської області від 13 жовтня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки,-

в с т а н о в и в :

В травні 2020 року ОСОБА_2  звернулася в суд з позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги, просила: скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер 4623686400:01:003:1054, проведену Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради 14.02.2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2035080146236.
В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НЛ №908418 від 29 березня 2011 року, та розташована у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки 4623686400:01:003:0576), з однією сторони межувала із землями загального користування (дорогою). Саме по даній дорозі забезпечується заїзд до житлового будинку позивачки (із приналежними господарськими будівлями). Однак, на початку травня цього року донька позивачки в розмові з донькою сусідки ОСОБА_1 (відповідач-1) дізналась про те, що найближчим часом заїзд до житлового будинку позивачки буде перекрито та відгороджено: цю дорогу ОСОБА_1 приєднала до своєї земельної ділянки та приватизувала. Враховуючи, що вказана вище дорога, якою позивачка та члени її родини користуються як заїздом до будинку з моменту набуття права власності на будинок та земельну ділянку, належить до земель загального користування с. Сокільники, передача її у приватну власність є незаконною. Крім того, в порушення вимог земельного законодавства України при виділенні земельної ділянки у власність відповідачки ОСОБА_1 з позивачкою і як суміжним власником земельної ділянки жодним чином не було погоджено межі такої земельної ділянки (що є обов`язковим при такому виділенні). Більше того, таке виділення фактично позбавило ОСОБА_2 можливості повноцінного доступу (проїзду) до її ж земельної ділянки (господарства в цілому), а також належної експлуатації та обслуговування розташованих на земельній ділянці житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 – задоволено.
Скасовано державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер 4623686400:01:003:1054. проведену Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради 14.02.2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2055080146236.
Вказане рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Маркович Анна Миколаївна, подавши апеляційну скаргу.
Вважає, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необгрунтовним. Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, судом не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки суду викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, що в своїй сукупності є підставою для скасування судового рішення.
Звертає увагу суду на те, що Рішення №857 Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яким було вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) та передати у приватну власність земельну ділянку площею 0,0390 га за кадастровим номером 4623686400:01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області гр.. ОСОБА_1 , ніким не оскаржувалась, а відтак є чинним та правомірним.
Згідно принципу диспозитивності (ч.1 ст.13 ЦПК України), за яким формування змісту та обсягу позовних вимог (предмету позову) є диспозитивним правом позивача, і тому суд не може вийти за межі цих вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати предмет позову, а зобов`язаний вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просить позивач.
Відтак, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, дійшов до висновку, що рішенням № 857 Сокільницької сільської ради від 20.12.2019 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.0390 га. за кадастровим номером 4623686400:01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 . на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 ухвалено із порушенням чинного земельного законодавства. При чому, не конкретизувавши про які саме вимоги чинного земельного законодавства іде мова.
Також, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції взяв до уваги ситуаційну схему розташування садиби ОСОБА_3 в с. Сокільники.
При розробці технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сертифікованими інженерами -землевпорядниками вивчено й проаналізовано дані земельно-кадастрової документації, земельного кадастру, містобудування, а також правові підстави відведення земельної ділянки. Відповідальні службові особи керувались положеннями ст.ст. 15-1, 116, 122, 186-1 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Наявність обмежень на земельній ділянці, що мали б наслідком передачу ОСОБА_1 , у власність земельної ділянки з відповідними застереженнями, або ж відмову у передачі такій у власність цієї земельної ділянки, не було встановлено.
Ситуаційна схема розташування садиби п. ОСОБА_3 в с. Сокільники, як доказ існуючого спільного проїзду між двома земельними ділянками ОСОБА_1 та позивача, не можна брати до уваги, оскільки з даного документу не можливо встановити коли, ким і для чого він був виготовлений, окрім цього, на даній схемі взагалі відсутнє будинковолодіння ОСОБА_1 , яким її сім`я володіла ще 1956 р. Окрім цього, до даної ситуаційної схеми не долучалось детального плану території чи викопіювання з нього, креслення вулиць та проїздів, семи планування обмежень, для того, щоб можна пересвідчить у достовірності такого.
Отже, в матеріалах справи відсутні докази, в тому числі і витяги з генерального плану села, детального плану села, плану зонування чи іншої містобудівної документації, які б підтверджували факт існування на приватизованій ОСОБА_1 земельній ділянці саме земель загального користування населених пунктів (майданів, вулиць, проїздів, шляхів, набережних, пляжів, парків, скверів, бульварів, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів тощо).
У зв`язку з цим, в суді першої інстанції, позивачкою не було доведено та не обґрунтовано наявності свого порушеного права рішенням № 857 Сокільницької сільської ради від 20.12.2019 року, крім того, позивачкою і не було доведено, що дане рішення прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ЗК України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».
Тобто, всі рішення Сокільницької сільської ради, що прийняті відносно земельної ділянки, що передана ОСОБА_1 прийняті без порушення законодавства, тому і похідна її державна реєстрація є законною.
Просить рішення скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року в справі № 450/1518/20, та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки - відмовити.
05 квітня 2023 року представником позивача ОСОБА_2  – ОСОБА_4  було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача (апелянта) – ОСОБА_5 , на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що така підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позов  ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що затверджуючи проект землеустрою виготовленого СПД ОСОБА_6 Сокільницькою сільською радою в порушення наявних меж власників суміжних земельних ділянок допущено порушення в частині віднесення земель загального користування (дороги) зі сторони ОСОБА_2 та віднесено спірний заїзд до земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 , а відтак вказане рішення ухвалено із порушенням чинного земельного законодавства, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності за відповідачем.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Судом встановлено, та вбачається із копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НЛ №908418 від 29 березня 2011 року, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №462360001002859 встановлено, що ОСОБА_2 , є власницею земельної ділянки площею 0,0719 та, розташованої у у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки 4623686400:01:003:0576).
З цього ж Державного акта вбачається, що земельна ділянка з однієї сторони межує із земельною ділянкою ОСОБА_7 , а з іншої (протилежної) - із землями загального користування (дорогою).
Як вбачається із Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НЛ №908418 від 29 березня 2011 року, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №462360001002859; Державного акта на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №343498) (власник – ОСОБА_8 ) за кадастровим номером №4623686400:01:003:0100; Державного акта про право приватної власності на землю, виданому ОСОБА_3 від 23.07.1997 року; «Ситуаційна схема розташування садиби ОСОБА_3 в с. Сокільники»; договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 08 жовтня 2010 року (зареєстрований в реєстрі за №2054) встановлено, що земельна ділянки ОСОБА_2 з однієї сторони межує із земельною ділянкою ОСОБА_7 , а з іншої (протилежної) - із землями загального користування (дорогою).
Також судом встановлено, що 19.11.2019 р. рішенням № 834 Сокільницької сільської ради затверджено акт обстеження від 10.06.2019 р. за № 1309 та 20.12.2019 року рішенням № 857 Сокільницької сільської ради затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0390 га. за кадастровим номером 4623686400:01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 , на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 - відповідачу.
На підставі даного рішення, 14.02.2020 р. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий номер 4623686400:01:003:1054, площею 0,039 га., що стверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 200979057 від 19.02.2020 р.
З технічної документації землеустрою, зокрема Плану встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 вбачається, що така межує зокрема із землями Савчук (від А до Б) та землями ОСОБА_2 (від Г. Д.).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
В абзаці десятого пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Позовні вимоги ОСОБА_2 зводяться до того, що вона по суті оспорює правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, що у свою чергу свідчить про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є неефективним, а тому у задоволенні її позову необхідно відмовити. Скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами, а отже, не виконується основне завдання судочинства.
Рішення Сокільницької сільської ради №857, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0390 га. за кадастровим номером 4623686400:01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 , на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 , ніким не оскаржене, не скасоване, а тому відсутні підстави вважати, що державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно здійснена з порушенням закону. При цьому, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права. Таким чином, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про наявність підстав вважати, що проведеною державною реєстрацією порушені права ОСОБА_2 .. 
Разом з тим, відмова у задоволенні позову через обрання неефективного(неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права на захист своїх прав в іншому порядку.
Для оспорення правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, доведенню та спростуванню підлягають інші обставини, ніж державна реєстрація права власності на майно.
Таким чином, скасування державної реєстрації земельної ділянки не призведе до припинення речових прав відповідача на земельну ділянку. Схожі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 372/2650/17.
Отже, задоволення вказаних вимог не може привести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки.
Крім того, відповідно до частини десятої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Виходячи із встановлених обставин, належним способом захисту прав позивача може бути звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, за умови доведеності, що позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі доведеності, що позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Маркович Анни Миколаївни - задовольнити.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261 грн. 21 коп. та 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27.04.2023 року.

Головуючий :                                                 Ванівський О.М.

Судді:                                                        Цяцяк Р.П.

                                                               Шеремета Н.О.