Постанова                            
Іменем України
 
28 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 464/6785/14-ц
провадження № 61-21405св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи (за первісним позовом):
позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
учасники справи (за зустрічним позовом):
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року у складі судді Чорної С. З. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у складі колегії суддів:Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір на загальну суму 60 000,00 швейцарських франків з терміном повернення кредиту до 10 травня 2023 року, для придбання майна. Факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується меморіальним ордером від 13 травня 2008 року. В подальшому між Банком та позичальником укладено додаткові угоди від 10 та 22 вересня 2011 року, від 13 вересня 2012 року, які змінювали розмір відсоткових ставок за користування кредитними коштами, що відображено у розрахунках заборгованості. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язуються перед позивачем відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність ОСОБА_1 та поручителів є солідарною. В подальшому між Банком та поручителями укладено додаткові угоди від 22 вересня 2011 року та від 13 вересня 2012 року до договорів поруки, якими змінено умови договорів поруки відповідно до додаткових угод до кредитного договору. 
У порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті утворилася прострочена заборгованість за кредитом. 
12 березня 2014 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 надіслано листи-вимогу, які залишилися без реагування. 
ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк»: 
прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 8 052,26 швейцарських франків;
суму дострокового стягнення кредиту - 44 586,23 швейцарських франків;
відсотки - 12 603,42 швейцарських франків;
підвищені відсотки - 1 729,83 швейцарських франків.
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсними правочинів.
Позовні вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що згідно з пунктами 1.1, 1.3 кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «Універсал Банк», кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах, визначених договором, кредитні кошти в сумі 60 000,00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 286 868,82 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами. Цільове призначення кредиту - на придбання однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Проте на момент укладення зазначеного кредитного договору, незважаючи на законодавчо закріплений принцип свободи договору, у позивача насправді була відсутня реальна можливість узгоджувати з банком будь-які умови, оскільки в банку уже існувала типова форма кредитного договору, яка була ним же і розроблена. До вказаного договору не можливо внести будь-які зміни, за винятком анкетних даних. Проте, у зв`язку з потребою в житлі та коштах, він був змушений підписати такий кредитний договір. Докази того, що підписаний сторонами кредитний договір є стандартним формуляром містяться в самому тексті договору. В абзаці другому пункту 1.1 кредитного договору зазначено, що вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 286 868,82 грн за курсом НБУ на день укладення договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатись в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена в іноземній валюті. Сума договору виражена у швейцарських франках, тобто в іноземній валюті, а тому таке речення вказує на те, що при укладенні кредитного договору сторони не погоджували між собою його істотні умови, а сторона позичальника лише підписала примірний формуляр. У вказаному пункті договору зазначається, що позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 9,95 % річних до здачі об`єкта в експлуатацію і 12,45 % річних після здачі об`єкта в експлуатацію. Проте кредит брався позичальником для придбання квартири, яка являлася об`єктом «вторинного ринку нерухомості», уже зданим в експлуатацію, що підтверджується копією договору купівлі продажу від 12 травня 2008 року. Аналогічне положення, яке ставить розмір підвищеної процентної ставки в залежність від моменту здачі об`єкту в експлуатацію, міститься і в пункті 1.1.1 кредитного договору. Тому кредитний договір є договором приєднання на підставі положення частини першої статті 634 ЦК України. Таким же чином укладались додаткові угоди. В іншому випадку у разі відмови позивача від прийняття нових умов, запропонованих банком, позивач згідно з умовами кредитного договору був зобов`язаний повернути кредитору усю суму кредитних коштів, відсотки та інші витрати (пункт 2.12 кредитного договору). 
Кредитний договір містить ряд несправедливих для нього умов. У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому перед укладенням кредитного договору належним чином не надано усієї інформації про кредит, не повідомлено про усі можливі, в тому числі, валютні ризики. Банк не надав йому інформацію, передбачену пунктами 2.1, 3.1, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Кредитний договір містить положення, які передбачають фінансову відповідальність позивача як позичальника за будь-які ймовірні відхилення від умов кредитного договору (пункти 1.1.1, 4.1.1, 6.2, 5.2.5), які передбачають невиправдано широке коло відповідальності позивача як позичальника. Проте він не містить жодної умови про відповідальність Банку за невиконання чи неналежне виконання ним умов кредитного договору. Натомість кредитор навпаки умовами договору убезпечив себе від будь-якої відповідальності (пункти 2.2, 2.12). Найбільш обтяжливою та несправедливою умовою, яка всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, є умова, визначена пунктом 1.1 кредитного договору (пунктами 1.1 додаткових угод від 10 та 22 вересня 2011 року, 13 вересня 2012 року), відповідно до якої сума кредиту визначена в іноземній валюті - швейцарських франках, а також умови щодо вираження відсотків за користування кредитом та платежів за кредитом в іноземній валюті - швейцарських франках, що зазначені в графіках погашення кредиту. Кредитні кошти повинні бути спрямовані на придбання житла, а відповідно до умов договору купівлі-продажу цього житла розрахунки з продавцем за квартиру здійснювались у національній валюті України - гривні з визначенням еквіваленту у доларах США. Тому позивачу не потрібна була іноземна валюта, а тим більше швейцарські франки, йому потрібні були кошти на придбання житла. 
На виконання умов кредитного договору Банк надав копію меморіального ордеру від 13 травня 2008 року. Проте позивачу не були видані кредитні кошти у валюті кредитного договору, а грошові кошти фактично надавались в гривнях. В цьому меморіальному ордері в графі «Призначення платежу» зазначено, що надано кредит згідно з договором від 07 травня 2008 року, хоча кредитний договір датується 12 травня 2008 року та має інший номер. Вираження суми кредиту в іноземній валюті є порушенням вимог чинного законодавства. Кредитний договір покладає валютні ризики виключно на позичальника, тобто на позивача, чим порушується принцип справедливості, закріплений статтею 3 ЦК України, що ставить позивача у вкрай невигідне для нього становище. Тому умова договору про надання кредиту в іноземній валюті є несправедливою. Використання відповідачем іноземної валюти значно погіршує становище позивача як споживача порівняно з відповідачем, оскільки через стрімке зростання (більш як у 5 разів) курсу швейцарського франка до гривні, відповідач фактично збільшив свої доходи та опинився у вигідному становищі, на відміну від позивача. Несправедливою є також умова, відповідно до якої сплата позичальником відсотків за користування кредитом також повинна здійснюватись в іноземній валюті, оскільки в силу курсових різниць, позичальнику на момент укладення кредитного договору не було відомо точну вартість наданого йому кредиту. 
ОСОБА_1 просив:
визнати несправедливими та недійсними положення щодо надання кредиту в іноземній валюті, передбачені пунктом 1.1 кредитного договору від 12 травня 2008 року та додаткових угод від 10 та 22 вересня 2011 року, від 13 вересня 2012 року, а також положення пунктів 1.1.1, 2.2, 2.12, 4.1.1, 5.2.5, 6.2 кредитного договору, положення розділу 2 додаткових угод від 22 вересня 2011 року та від 13 вересня 2012 року, положення додатку 2 до кредитного договору та вказаного положення в редакції додаткових угод від 22 вересня 2011 року та 13 вересня 2012 року в частині вираження залишку заборгованості по кредиту, сум платежу та процентів за користування кредитом в іноземній валюті - в швейцарських франках;
визнати недійсним кредитний договір з додатками та додаткові угоди від 10 та 22 вересня 2011 року та від 13 вересня 2012 року з додатками.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року, залишеним без змін постановоюЛьвівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк»:
- 2 362,63 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи, 74 729,99 грн простроченої заборгованості по кредиту ;
- 50 275,86 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи, 1 590 225,45 грн суми дострокового стягнення кредиту;
- 3 629,04 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи, 114 786,53 грн відсотків;
- 145,88 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи, 4 614,18 грн підвищених відсотків,
всього: 56 413,41 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи, 1 784 356,15 грн заборгованості за кредитним договором.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк»:
- 2 362,63 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 74 729,99 грн простроченої заборгованості по кредиту ;
- 50 275,86 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 1 590 225,45 грн суми дострокового стягнення кредиту;
- 3 629,04 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 114 786,53 грн відсотків;
- 145,88 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 4 614,18 грн підвищених відсотків
всього: 56 413,41 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 1 784 356,15 грн заборгованості за кредитним договором.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк»:
- 2 362,63 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 74 729,99 грн простроченої заборгованості по кредиту ;
- 50 275,86 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 1 590 225,45 грн суми дострокового стягнення кредиту;
- 3 629,04 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 114 786,53 грн відсотків;
- 145,88 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 4 614,18 грн підвищених відсотків,
всього: 56 413,41 швейцарських франків, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи 1 784 356,15 грн заборгованості за кредитним договором.
Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму сплаченого судового збору в розмірі по 908,74 грн з кожного.
В задоволені інших позовних вимог відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції про часткове задовольняючи позовних вимог Банку мотивоване тим, що 12 березня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» надіслано позичальнику та поручителям вимоги про погашення заборгованості, в яких повідомило, що позичальник ОСОБА_1 не сплачує заборгованість по кредиту та нарахованому по ньому проценти, чим порушує прийнятті на себе зобов`язання за кредитним договором. На підставі викладеного банк вимагав від позичальника та поручителів негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цих вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги. Зазначені досудові вимоги позичальник та поручителі отримали 22 березня 2014 року, однак не виконали їх. Таким чином, пред`явивши вимоги про дострокове погашення заборгованості, ПАТ «Універсал Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання. У зв`язку з чим ПАТ «Універсал Банк» після 22 травня 2014 року не мав правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені. До суду з вказаним позовом звернувся 03 липня 2014 року, тобто до закінчення шестимісячного строку поруки. 
Твердження відповідача ОСОБА_1 про не отримання ним кредитних коштів спростовуються наявними в матеріалах справи доказів, а саме: меморіальним ордером від 13 травня 2008 року; заявою на видачу готівкових коштів, заявою підтвердження про відкриття поточного рахунку; заявою про конвертацію швейцарських франків в долари США.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Враховуючи правомірність надання банком кредиту позивачу в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті, що не суперечить положенням законодавства України, не існує правових підстав ставити під сумнів право АТ «Універсал Банк» здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з ОСОБА_1 в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11 вересня 2013 року, № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року та №6-330цс16 від 08 червня 2016 року. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, ОСОБА_1 на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - швейцарських франків, що не суперечить положенням статей 6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, не свідчить з боку відповідача про ведення позивача в оману. Самі по собі аргументи ОСОБА_1 стосовно зміни курсу гривні по відношенню до швейцарського франка, його різке збільшення в порівнянні з діючим на момент укладення договору, не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, на чому також акцентує увагу Верховний Суд в постанові від 01 березня 2018 року у справі №642/1408/17.Протягом строку дії кредитного договору позивач не звертався за роз`ясненням положень, які були йому незрозумілими, тим самим погоджуючись зі всіма умовами договору та беручи на себе зобов`язання виконувати умови кредитного договору й надалі. Відтак, доводи позивача про те, що кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про умови кредитування, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються матеріалами справи. Встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. У зв`язку із цим суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним в цілому кредитного договору.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що згідно заяви ОСОБА_1 на купівлю іноземної валюти за іншу іноземну валюту № 01 від 13 травня 2008 року було здійснено конвертацію/продаж іноземної валюти, а відтак ОСОБА_1 , користуючись своїм законним правом розпоряджатися належними йому коштами, що знаходяться на його банківських рахунках, на власний розсуд, отримав кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки.Видача кредиту вважається завершеною у момент надходження коштів на поточний рахунок позичальника, а саме на рахунок № НОМЕР_1 . Також позичальник протягом тривалого часу, а саме з 01 липня 2008 року по 11 серпня 2014 року сплачував передбачені кредитним договором платежі у швейцарських франках.
ОСОБА_1 підписано анкету-заяву 21 квітня 2008 року (перед укладенням кредитного договору), якою позичальник підтвердив факт отримання в повному обсязі інформації (в письмовій формі) щодо кредитування, що передбачена частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, отримавши інформацію щодо умов кредитування заздалегідь до укладення кредитного договору позичальник мав час проаналізувати вказані умови та звернутися, також, до інших банківських установ для обрання для себе більш вигідних умов кредитування. ОСОБА_1 не скористався своїм правом відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору. Крім того, протягом дії кредитного договору позивач укладав з відповідачем додаткові угоди, погоджуючи зміни до кредитних договорів і позичальник не зверталася за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування. Крім того, відповідно до п. 8.5 Кредитного договору Позичальник підтвердив, що: розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти; до укладення кредитного договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Тому доводи ОСОБА_1 про недійсність умов кредитного договору з підстав, заявлених в його зустрічному позові, не знайшли свого підтвердження.
Аргументи учасників справи
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що наданий Банком меморіальний ордер від 13 травня 2008 року не є належним доказом видачі та отримання кредитних коштів у розмірі 60 000,00 швейцарських франків (а. с. 13, т. 1). В судовій справі є ще одна копія меморіального договору (а. с. 241). Вказані копії меморіальних ордерів містять неправдиву інформацію, оскільки на них стоять найменування та печатка кредитора - ПАТ «Універсал Банк», кредитний договір підписаний ВАТ «Універсал Банк», а публічне акціонерне товариство, як організаційно - правова форма, введено Законом України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року, а тому меморіальний ордер не міг видаватись ПАТ «Універсал Банк» 13 травня 2008 року; в графі «призначення платежу» меморіального ордеру вказано: надання кредиту згідно договору від 07 травня 2008 року №2604000178197, проте кредитний договір датований 12 травня 2008 року і має № 011-2008-1318. Меморіальний ордер є внутрішнім документом банку, який виготовлений невідомо коли і не підтверджує отримання позичальником грошових коштів від банку. У відповідях НБУ підтверджено відсутність у позивача взагалі валюти «швейцарські франки», а тому вони не могли бути видані ОСОБА_1 як в готівковій формі, так і в безготівковій формі. Також висновком судово-економічної експертизи від 18 жовтня 2019 року підтверджено, що ОСОБА_1 не отримував грошові кошти у розмірі 60 000,00 швейцарських франків за кредитним договором.
Суди не проаналізували правильність надання і погашення кредиту, чим порушили його право на об`єктивний розгляд справи; не врахували наявність різних договорів, зарахування банком по тілу кредиту суму коштів меншу, ніж в графіку погашення кредиту, та стягнення банком 720 франків з порожнього рахунку, обмін франків на долари з порожнього рахунку та надання йому кредиту на рахунок. Суди не врахували, що пункти 1.1.1, 1.1.2 договору, якими встановлюється підвищена процентна ставка 29,85 % і процентна ставка 0,0001 %, не будуть застосовуватися для розрахунку в певний період часу, тому що пунктом 9.8 банк встановив несправедливу умову договору про плату за ініціювання кредиту в розмірі 720 франків. Виписки, меморіальний ордер та інші документи не є належними і допустимими доказами, оскільки вони не завірені відповідно до Національного стандарту України ДТСУ 4163-2003 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації. Заява на видачу готівки від 13 травня 2008 року стосувалась видачі не швейцарських франків і на ній немає підпису ОСОБА_1 . Сума, яка вказана у такій заяві, не відповідає тій, яка вказана у кредитному договорі. Також не співпадає номер поточного рахунку ОСОБА_1 (в договорі - № 26204000178197, а в заяві на видачу готівки - №26200000177686), Банк не надав суду заяву-підтвердження про відкриття споживачем рахунку № НОМЕР_2 . В графіку погашення вказано суму 60 000,00, проте не вказано, яка валюта розраховується по такому графіку. У виписках, наданих позивачем, не співпадає номер і дата кредитного договору. Також не співпадає гривневий еквівалент 60 000,00 швейцарських франків: дебет 60 000, 288 242,28, а в кредитному договорі 60 000 СНР - 286 876,82 грн, погашення кредиту згідно договорів № 0112900СНР000128, № 26204000178197, хоча таких договорів ОСОБА_1 не підписував; вказаний не операційний час для проведення зарахування/списання коштів з рахунку (05:52:17). У виписці про нарахування процентів не вказано, за який період нараховуються проценти, що робить неможливим перевірити правильність нарахування відсотків. Виписки, надані банком, не містять назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні, а також обов`язкові реквізити, передбачені пунктом 61 Розділу IV постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 та підпунктом 5.5 постанови Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254. 
Сихівський суд визначив заборгованість в сумі 54 413,41 швейцарських франків (відмінну від експертизи) станом на 22 травня 2015 року, хоч визнав, що нарахування процентів припиняється 22 травня 2014 року, тому прийняв не вірне рішення, а апеляційний суд взагалі не відреагував на даний факт. 
Суди не застосували Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, та не зазначили, що виписка по особовому рахунку не є первинним документом, а тому не може підтвердити наявність або відсутність заборгованості. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт видачі кредиту і погашення кредиту, а тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, штрафу та пені, зазначених в розрахунку, є правильними. Суд першої інстанції за відсутності заяви про видачу готівки відповідачу, оформленої відповідно до вимог Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, зробив помилковий висновок про те, що позивачем доведено факт видачі йому готівки.
В постанові апеляційного суду немає мотивів відхилення доказів: висновку судово-економічної експертизи, відсутності підпису ОСОБА_1 на заяві про видачу готівки, розбіжності в номерах рахунків і номерах кредитних договорів, відсутності швейцарських франків в розпорядження банку та інших. Суди не встановили, що вимоги про дострокове повернення кредиту ОСОБА_3 і ОСОБА_4 взагалі не отримували, підтвердження з банку відсутнє. 
Документ «Інформація для Клієнта» (стор. 67 кредитної справи), який він не підписував, містить недостовірну інформацію про умови кредитування, і сукупну вартість кредиту. Він подавав клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, оскільки підписи на деяких документах не його. Проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання.
Він не спростовує факт отримання грошових коштів від позивача, а оспорює валюту наданого йому кредиту та його суму, оскільки ним отримано кредит у розмірі 280 329,64 грн, з яких він повернув банку 271 888,40 грн. Суди не дали належної оцінки та не дослідили той факт, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим і завищеним, що підтвердила судово-економічна експертиза. Розрахунок заборгованості не дає можливості встановити суми погашення пені та правильність нарахування відсотків, підвищених відсотків та пені.
Суди не провели аналіз кредитного договору та всіх істотних його умов, оскільки не встановили, що в договорі немає істотної умови договору - дати видачі кредиту, порядку видачі і повернення кредиту (немає номеру поточного рахунку), умови кредитування (в інформації для ознайомлення з умовами кредитування відсоткова ставка- фіксована, в договорі - змінна), правила, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, про дострокове розірвання кредитного договору; кредитний договір підписаний спеціалістом споживчого кредитування Львівського відділення № 1 ОСОБА_5 , яка не мала на це повноважень; що наданий кредит був готівковий і повинен був виданий через касу банку за заявою на видачу кредиту. Суди не дослідили пункт 3.3 кредитного договору та графік сплачених відсотків і повернення кредиту на предмет правомірності покладення на позивача обов`язку здійснити страхування предмета застави в акредитованій кредитором страховій компанії, що обмежувало вибір більш вигідної страхової компанії, а також не дослідили дотримання принципу справедливості у пункті 2.12 кредитного договору.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року відмовлено.  
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі 
№ 6-1873цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15, від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16, від 27 березня 2019 року у справі №607/15555/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 580/6090/20, від 19 серпня 2019 року у справі № 395/499/16, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15, 27 листопада 2019 року у справі № 522/18855/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14, від 24 листопада 2021 року у справі № 161/14197/20, від 27 серпня 2020 року у справі № 159/3983/15, від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16).
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, відмовлено.  
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2023 року письмові пояснення ПАТ «Універсал Банк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Судові рішення оскаржуються в частині задоволених первісних позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 всього 56 413,41 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву 21 квітня 2008 року (перед укладенням кредитного договору). Підписанням цієї Анкети-Заяви позичальник підтвердив факт отримання в повному обсязі інформації (в письмовій формі) щодо кредитування, що передбачена частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Між ВАТ «Банк Універсал», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 12 травня 2008 року укладено кредитний договір 
№ 011-2008-1318 на загальну суму 60 000,00 швейцарських франків з терміном повернення кредиту до 10 травня 2023 року. Зазначений кредит ОСОБА_1 отримано на придбання майна. 
Згідно з пунктом 1.1 договору кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах, визначених договором, грошові кошти, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 9,95 % річних.
Відповідно до пункту 2.4 договору кредитного договору погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів.
Згідно з пунктом 2.5 договору розмір щомісячного платежу встановлений в графіку погашення кредиту (додаток № 2 договору).
У пункті 5.3.2 договору вказано, що позичальник зобов`язується повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, а також у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та умовах, що визначені цим договором.
Відповідно до пункту 1.1.1 кредитного договору за користування коштами понад встановлений строк нараховується процентна ставка у розмірі 29,85 % річних.
Відповідно до пункту 8.5 Кредитного договору уклавши цей Договір, Позичальник підтвердив, що: розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти; до укладення кредитного договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у Кредитора а саме: 1. найменування та місцезнаходження Кредитора; 2. умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строк на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі зобов`язаннями Позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); 3. орієнтовну сукупну вартість послуг з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язанні з отриманням, обслуговуванням і погашення кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту.
13 травня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером від 13 травня 2008 року, заявою на видачу готівкових коштів, заявою підтвердження про відкриття поточного рахунку, заявою про конвертацію швейцарських франків в долари США. Згідно виписки по особовому рахунку Банком було зараховано на поточний рахунок ОСОБА_1 суму у розмірі 60 000,00 швейцарських франків.
Згідно Заяви ОСОБА_1 на купівлю іноземної валюти за іншу іноземну валюту № 01 від 13 травня 2008 рокубуло здійснено конвертацію/продаж іноземної валюти. 
Відповідно до пункту 1.2 Договору банківського обслуговування клієнт (Позичальник) має право самостійно розпоряджатися коштами, що обліковуються на його рахунках на умовах, встановлених діючим законодавством України. Видача кредиту вважається завершеною у момент надходження коштів на поточний рахунок позичальника, а саме на рахунок № НОМЕР_1 .
В подальшому між Банком та позичальником укладено додаткові угоди до кредитного договору від 10 вересня 2011 року, від 22 вересня 2011 року, від 13 вересня 2012 року, які змінювали розмір відсоткових ставок за користування кредитними коштами.
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки від 12 травня 2008 року, за умовами яких поручителі зобов`язуються перед Банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором в повному обсязі, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 22 вересня 2011 року та 13 вересня 2012 року між Банком та поручителями укладено додаткові угоди до договору поруки, якими змінено умови договору поруки відповідно до додаткових угод до кредитного договору. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором між позивачем та ОСОБА_4 укладено Договір поруки 
№ 011-2008-1318-Р/2 від 22 вересня 2011 року, за умовами якого, ОСОБА_4 зобов`язується відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. В подальшому між Банком та Поручителем було укладено Додаткову угоду від 13 вересня 2012 року до договору поруки, якою змінено умови договору поруки у відповідності до відповідних додаткових угод до кредитного договору, які були укладені з Позичальником.
У порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті утворилася прострочена заборгованість за кредитом. Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 25 січня 2016 року він мав заборгованість у розмір 66 971,74 швейцарських франків, з яких: прострочена заборгованість по кредиту в розмірі 8 052,26 швейцарських франків; сума дострокового стягнення кредиту - 44 586,23 швейцарських франків; відсотки - 12 603,42 швейцарських франків; підвищені відсотки - 1 729,83 швейцарських франків.
12 березня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» надіслано позичальнику ОСОБА_4 та поручителям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимоги про погашення заборгованості, в яких повідомило, що позичальник ОСОБА_1 не сплачує заборгованість по кредиту та нарахованому по ньому проценти, чим порушує прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором. Банк вимагав від позичальника та поручителів негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цих вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги. Зазначені вимоги позичальник та поручителі отримали 22 березня 2014 року, проте їх не виконали.
Зазначені досудові вимоги позичальник та поручителі отримали 22 березня 2014 року, однак не виконали їх. 
Надіславши відповідачам вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань, банк змінив строк виконання кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим ПАТ «Універсал Банк» після 22 травня 2014 року не мав правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суди встановили, що сума заборгованості за кредитним договором станом на 22 травня 2014 року становить 56 413,41 швейцарських франків, з яких: 2 362,63 швейцарських франків простроченої заборгованості по кредиту; 50 275,86 швейцарських франків сума дострокового стягнення кредиту; 3 629,04 швейцарських франків відсотків; 145,88 швейцарських франків підвищених відсотків. 
Позичальник з 01 липня 2008 по 11 серпня 2014 року сплачував передбачені кредитним договором платежі у швейцарських франках.
Позиція Верховного Суду
Щодо зустрічних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18, провадження № 61-803св20).
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження 
№ 61-16353сво18).
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частини перша, друга, п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. 
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) зробила висновок, що «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суди встановили, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, тривалий час виконував умови кредитного договору, підписував додаткові угоди; відповідно до пункту 8.5 кредитного договору позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти; до укладення кредитного договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора; підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності кредитного договору, позивач не довів.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору. 
Разом з тим суди не врахували, щов оспорюваному позивачем пункті 9.8 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника в день надання йому кредиту сплатити кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 720 франків, яку позивач за зустрічним позовом вважав несправедливою умовою договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що:
«29. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
31. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
32. Тим не менше, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону №1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана.
36. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:
36.2. З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції:
статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);
36.3. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року».
Отже, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і банком не надавалися та за дії, які банк здійснює на власну користь або які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Такі платежі не випливають із суті договору кредиту (стаття 1054 ЦК України), оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, тому їх встановлення в договорі про споживчий кредит суперечить закону, що є підставою для визнання недійсними умов кредитного договору в частині сплати такої комісії (плати, винагороди) згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Тому положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку плати за ініціювання кредиту, визначеної у пункті 9.8 договору, належить визнати недійсним згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки така плата є несправедливою умовою кредитного договору та фактично є платою споживача за дії банку щодо встановлення правовідносин (укладення кредитного договору), які банк не має права встановлювати. 
У зв`язку із цим оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів в частині пункту 9.8 кредитного договору належить скасувати та зустрічний позов в цій частині задовольнити, а в іншій частині - залишити без змін.
Щодо первісних вимог ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див., зокрема пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження 
№ 61-30435сво18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновки, що «в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 395/499/16 (провадження № 61-15404св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «тлумачення частини другої статті 632 ЦК України свідчить, що в цій нормі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору (стаття 629 ЦК України). У частині другій статті 632 ЦК України допускається наявність винятків, які можуть бути встановлені договором або законом. При цьому в законі або ж договорі обов`язково мають бути визначені як випадки зміни ціни, так і умови такої зміни. […] Суд апеляційної інстанції встановив, що отримання позичальником від банку коштів та їх конвертація у національну валюту відбулося з дотриманням умов договору та закону. За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволені позову».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що кредитний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 12 травня 2008 року на загальну суму 60 000,00 швейцарських франків; 13 травня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку, меморіальним ордером від 13 травня 2008 року, заявою на видачу готівкових коштів, заявою підтвердження про відкриття поточного рахунку, заявою про конвертацію швейцарських франків в долари США; згідно заяви ОСОБА_1 на купівлю іноземної валюти за іншу іноземну валюту № 01 від 13 травня 2008 року було здійснено конвертацію/продаж іноземної валюти; позичальник протягом тривалого часу, з 01 липня 2008 року по 11 серпня 2014 року, сплачував передбачені кредитним договором платежі у швейцарських франках. Тому суди обґрунтовано відхилили доводи ОСОБА_1 , що він не отримував кредит у швейцарських франках;
суди встановили, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим 12 березня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» надіслано позичальнику ОСОБА_4 та поручителям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимоги сплатити прострочену заборгованість, у випадку невиконання цих вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги; зазначену вимогу позичальник отримав 22 березня 2014 року, проте її не виконав.Тому суди зробили обґрунтований висновок, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором змінений вимогою банку про дострокове повернення кредиту, у зв`язку з чим такий строк настав 22 травня 2014 року;
аналіз матеріалів справи та наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить, що суди визначили суму заборгованості за кредитним договором станом на 22 травня 2014 року, що становить 56 413,41 швейцарських франків, з яких: 2 362,63 швейцарських франків простроченої заборгованості по кредиту; 50 275,86 швейцарських франків сума дострокового стягнення кредиту; 3 629,04 швейцарських франків відсотків; 145,88 швейцарських франків підвищених відсотків. Помилкове зазначення судом першої інстанції про проведення такого перерахунку станом на 22 травня 2015 року не вплинуло на правильність висновків суду в цій частині, тому колегія суддів відхиляє відповідні доводи касаційної скарги.
За таких обставин суди зробили правильні висновки про часткове задоволення первісного позову Банку про стягнення заборгованості. 
Проте у зв`язку з визнанням Верховним Судом недійсним пункту 9.8 кредитного договору, заборгованість за кредитом підлягає зменшенню на суму такої плати - 720 швейцарських франків.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на необґрунтовану відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17 серпня 2020 року в задоволенні зазначеного клопотання ОСОБА_1 , в якому він посилався на те, що заяви на реструктуризацію іпотечного кредиту від 22 червня 2011 року та від 22 серпня 2011 року, а також документ «Інформація для Клієнта» він не підписував, відмовлено, оскільки вказане клопотання необґрунтоване, виходить за межі предмету доказування, позивачем за зустрічним позовом не наведено суду достатніх підстав для призначення судово-почеркознавчої експертизи.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновку судово-економічної експертизи від 18 жовтня 2019 року, якою підтверджено, що ОСОБА_1 не отримував грошові кошти у розмірі 60 000,00 швейцарських франків за кредитним договором, а проведений банком розрахунок заборгованості є необґрунтованим і завищеним, оскільки згідно з частиною першою статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій та нескасованій частині суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 , про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення:
в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсними правочинів в частині пункту 9.8 кредитного договору скасувати та зустрічний позов в цій частині задовольнити, а в іншій частині - залишити без змін;
в частині задоволених первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором судові рішення в оскарженій частині змінити, зменшивши розмір стягнення до 55 693,41 швейцарських франків.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсними правочинів в частині пункту 9.8 кредитного договору скасувати та зустрічний позов в цій частині задовольнити.
Визнати недійсним пункт 9.8 кредитного договору від 12 травня 2008 року №011-2008-1318, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», та ОСОБА_1 .
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року в частині задоволених первісних позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором змінити, зменшивши розмір стягнення до 55 693,41 швейцарських франків.
В іншій оскарженій частині рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 рокузалишити без змін.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 січня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 В. І. Крат 
 
Судді:                                                                            Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук