ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року	Львів	Справа № 140/1128/23 пров. № А/857/3786/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                               Запотічний І.І.

секретар судового засідання                     Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року (головуючий суддя Плахтій Н.Б., м. Луцьк) у справі № 140/1128/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
30.01.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (відповідач, Управління) про визнання протиправною бездіяльності Управління та державного виконавця Трохимука П.В. щодо невжиття заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні №67641879 для виконання рішення суду у справі №140/2044/21 у частині нарахування та виплати доплати в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітнім платам згідно із законом про Державний бюджет України, як це визначено в рішенні суду, та після набрання рішенням без обмеження кінцевою датою в часовому вимірі до зміни законодавчого регулювання цих правовідносин або втрати позивачем статусу, що надає право на такі виплати; зобов`язання Управління та державного виконавця ОСОБА_2 усунути протиправну бездіяльність та вжити всіх можливих заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні №67641879 для належного та повного виконання рішення суду у справі №140/2044/21 у частині нарахування та виплати доплати в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітнім платам згідно із законом про Державний бюджет України, як це визначено в рішенні суду, та після набрання рішенням без обмеження кінцевою датою в часовому вимірі до зміни законодавчого регулювання цих правовідносин або втрати позивачем статусу, що надає право на такі виплати.
Позов обгрунтовує тим, що 27.05.2021 Волинський окружний адміністративний суд, у справі №140/2044/21, постановив рішення про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 23.08.2020 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітнім платам (згідно із законом про Державний бюджет на відповідний рік). На виконання вказаного рішення судом - 04.11.2021 було видано виконавчий лист №19686/2021, та разом із заявою пред`явлено до відділу примусового виконання судових рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління у Волинській області Міністерства юстиції (м.Львів) (відділ ПВР). Згідно інформації про стан виконання рішення суду державним виконавцем Трохимюком П.В. жодних заходів для реалізації виконання судового рішення не здійснено. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця у порядку ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» до начальника відділу ПВР Люклян О.П., та копію скарги для відому надіслав начальнику Управління Богаку Я.В. Позивач зазначає, що 20.01.2023 отримав лист у відповідь на його скаргу №107 від 09.01.2023, в якій відповідач продублював  відповідь Головного Управління Пенсійного фонду України у Волинській області, з якої вбачається, що рішення суду, в якому відсутня кінцева дата, виконується по дату набрання законної сили рішенням суду; пенсійним органом вказане рішення виконано добровільно з 23.08.2020 по 28.05.2021; у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань не існує поважних причин для накладення штрафу на боржника саме в цій частині виконання рішення. Позивач не погоджується з вказаними діями пенсійного органу, оскільки рішення виконано навіть не по дату набрання законної сили рішенням суду, а по дату прийняття рішення судом, та виконано лише в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 23.08.2020 по 29.05.2021 у сумі 43098,90 грн, тобто у розмірі двох мінімальних заробітних плат та без визначення кінцевого терміну виконання. Крім того, позивач вважає, що вказані дії пенсійного органу суперечать ст.129-1 Конституції та ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України, що призводить до виникнення та продовження аналогічних спірних відносин та зменшує перерахунок та виплату у кілька разів, ніж визначено у рішенні суду. Начальником Управління не надано жодної відповіді щодо виконання рішення суду у розмірі, встановленому в рішенні суду, та після набрання рішенням законної сили, тобто без визначення кінцевого терміну. На думку позивача, Управлінням не вжито заходів для зобов`язання державного виконавця спрямованих на виконання рішення суду у частині нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітнім платам (згідно із законом про Державний бюджет України), як це визначено в рішенні суду, а саме: не забезпечено виконання рішення суду боржником після закінчення строку, визначеного ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», не пред`явлено вимогу про безумовне виконання рішення суду; не винесено постанови про накладення штрафу із зазначенням вимог про виконання рішення протягом 10 днів з попередженням про кримінальну відповідальність; не проведено, на думку позивача, жодних дій, які необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом, що свідчить про бездіяльність або ж про повну некомпетентність державного виконавця.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вказує, що 03.02.2023 року, тобто вже після відкриття провадження у справі в суді першої інстанції, державним виконавцем у ВП №67641879 винесена постанова про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення без поважних причин в сумі 5100 грн. У зазначеній постанові державний виконавець вказав, що у відповідь на постанову про відкриття виконавчого провадження Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області надано відповідь якою повідомлено наступне: «з 23 серпня 2020 року ОСОБА_1 проведено нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області всупереч вимогам статті 129-1 Конституції України та статті 370 КАС України самоправно визначило для себе порядок виконання рішення суду в частині періоду його виконання. Обмеження нарахування та виплати підвищення до пенсії будь-якою кінцевою датою без скасування таких виплат або права на них шляхом постановлення спеціального законодавчого акту суперечить змісту спірних правовідносин та чинному законодавству України, яким спірні правовідносини регулюються. Наголошує, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця є обґрунтованими та підставними, винесення постанови про накладення штрафу, із порушенням строку її винесення, та лише після звернення в суд за захистом своїх прав не є реабілітуючою обставиною. На момент звернення до суду першої інстанції існувала обґрунтована протиправна бездіяльність органу державної виконавчої служби. Начальник відділу примусового виконання рішень своїм листом від 9.01.2023 року №107 повідомив апелянта про відсутність підстав для винесення постанови про накладення штрафу на боржника, а після відкриття провадження у справі за позовом, 03.02.2023 року прийняв таку постанову про накладення штрафу, що зумовило відмову в цій частині у задоволені позовних вимог, що свідчить про бездіяльність державного виконавця тим самим обґрунтованість реалізації звернення до суду за захистом мого права.
11.04.2023 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначено, що для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Апелянт не навів жодних мотивів/обгрунтувань стосовно того, що було проявом саме протиправної бездіяльності державного виконавця, тобто які фактичні обставини свідчать про те, що невиконання судового рішення повністю є результатом невжиття державним виконавцем заходів, які він в межах своїх повноважень був зобов`язаний вжити, але не зробив цього. В апеляційній скарзі не вказано, які дії повинен був вчинити державний виконавець для того, щоб вплинути на фінансування, можливість виділення боржнику коштів Пенсійним фондом України для перерахування їх стягувачу - позивачу у даній справі. Вважає, що при виконанні судового рішення державний виконавець повинен вчиняти заходи примусового виконання рішення в межах резолютивної частини рішення, яка зазначена у виконавчому документі. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, які були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 у справі №140/2044/21, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 23 серпня 2020 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
На виконання вказаного судового рішення судом 04.11.2021 видано виконавчий лист №19686/2021, який пред`явлено до виконання.
24.11.2021 державним виконавцем відділу ПВР Трофимюком П.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67641879 за виконавчим листом від 04.11.2021 №19686/2021, якою зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
У відповідь на постанову про відкриття виконавчого провадження Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області надіслало лист від 22.12.2021, у якому зазначило, що на виконання рішення суду у справі №140/2044/21 в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження з 23 серпня 2020 року ОСОБА_1 проведено нарахування підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
У зазначеному листі також вказано, що згідно з пунктом розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Рішення суду, у яких відсутня кінцева дата, виконуються до набрання ними законної сили. Виплата заборгованості за період з 21.07.2020 по 28.05.2021 в сумі 43090,15 грн буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.
Позивач не погоджуючись з бездіяльністю виконавця щодо виконання рішення суду від 27.05.2021 у справі №140/2044/21 у ВП 67641879, відтак подав скаргу до Управління, в якій просив зобов`язати державного виконавця провести примусові виконавчі дії у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Копію даної скарги також надіслав до відділу ПВР
У відповідь на скаргу Управління та відділ ПВР надіслали позивачу листи від 27.12.2022 №40524 та від 09.01.2023 №107, у яких вказали, що оскільки відсутність коштів у боржника є поважною причиною невиконання рішення суду, постанова про накладення штрафу відносно боржника державним виконавцем в межах виконавчого провадження не виносилась. Водночас, державного виконавця Трофимюка П.В., на виконанні у якого перебуває зазначене виконавче провадження №67641879, зобов`язано вжити заходів згідно законодавства, спрямованих на його належне виконання.
Не погодившись із діями відповідача позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно з статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів».
Згідно з статтею 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Наведене положення кореспондується з приписами частини першої статті 18 Закону №1404-VIII.
Відповідно до статті 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів вважати, що виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження повідомляє боржника про обов`язкове виконання рішення боржником протягом 10 робочих днів, тобто виконавець надає час боржнику для виконання рішення суду.
Апелянт вказує на протиправність бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду від 27.05.2021, оскільки рішення виконане навіть не по дату набрання таким законної сили і у розмірі прожиткового мінімуму. При цьому, обґрунтовуючи свої доводи, апелянт зазначає про те, що державним виконавцем не вжито дій відповідно до норм Закону №1404-VIII в межах даного виконавчого провадження №67641879 стосовно виконання рішення в розмірі, як це визначено рішенням суду.
Щодо цього апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно статтею 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає повторному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якому також зазначаються вимоги виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, яке підлягає повторному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня закінчення строку, передбаченого частиною другої цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та здійснює заходи щодо примусового виконання рішення, передбаченого цим Законом. У разі невиконання рішення боржником, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.  
Суд апеляційної інстанції зазначає, що невиконання судового рішення в частині виплати коштів особі за відсутності відповідного фінансового забезпечення не може вважатись невиконанням такого рішення без поважних причин, однак колегія суддів наголошує, що відповідно до вимог Закону №1404-VIII виконавець повинен добросовісно виконувати покладені законом обов`язки та використовувати надані йому повноваження (стаття 18 Закону №1404-VIII), а відтак вжити усіх необхідні заходи для повного виконання рішення суду. Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою для не вчинення будь-яких дій щодо його виконання.
Апелянт вказує, що державний виконавець не вживає заходів щодо примусового виконання рішення суду в частині нарахування доплати в розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно із законом про Державний бюджет України, як передбачено рішенням суду, та після набрання рішення суду законної сили без обмеження кінцевою датою.
Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з огляду на наступне.
01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, та за змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 58 постанови від 11.12.2019 у зразковій справі №240/4946/18 вказала, що за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом №1774-VIII, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення статті 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що вказаного правового підходу щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини необхідно дотримуватися і при визначенні конкретного розміру підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, розмір щомісячної доплати пенсійним органом визначено вірно, відтак в цій частині підстави для визнання протиправною бездіяльності державного виконавця відсутні.
Щодо нарахування пенсійним органом підвищення до пенсії по дату прийняття судом рішення у справі №140/2044/21 – 27 травня 2021 року, то апеляційний суд враховує, що державним виконавцем у ВП №67641879 03.02.2023 винесена постанова про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення без поважних причин в сумі 5100 грн. У зазначеній постанові державний виконавець вказав, що Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області всупереч вимогам статті 129-1 Конституції України та статті 370 КАС України самоправно визначило для себе порядок виконання рішення суду в частині періоду його виконання. Обмеження нарахування та виплати підвищення до пенсії будь-якою кінцевою датою без скасування таких виплат або права на них шляхом постановлення спеціального законодавчого акту суперечить змісту спірних правовідносин та чинному законодавству України, яким спірні правовідносини регулюються. Таким чином, колегією суддів встановлено, що державним виконавцем вжиті заходи щодо примусового виконання рішення суду в частині нарахування доплати без обмеження кінцевою датою шляхом винесення постанови про накладення штрафу, хоча із порушенням строку її винесення, а тому посилання апелянта на непроведення державним виконавцем жодних дій, які необхідні для своєчасного та повного виконання рішення, є безпідставними. Встановлені судом обставини справи свідчать про відсутність в діях державного виконавця протиправної бездіяльності щодо невиконання рішення суду у справі №140/2044/21.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.
Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись   243,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року у справі № 140/1128/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний