УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/14631/20 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М. 
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Руденко Ю.В.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/14631/20 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката Дмитрієву Жанну Анатоліївну,
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08 листопада 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , вчинений ним 20 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т.І. та зареєстрований у Спадковому реєстрі за №62034016.
Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Із 2015 року відповідач ОСОБА_2 була дружиною батька. Відносини у батька із дружиною були непростими. Остання не доглядала за хворим батьком у дні хвороби, залишала його та не піклувалася про нього. За життя батько переніс декілька інсультів, мав низку хронічних захворювань та помер від важких хвороб. Із 2003 року у батька порушилася пам`ять, а з 2011 року батько страждав на гіпертонію, цереброваскулярну хворобу, геміпарез, ураженням домінуючою стороною. Вказані захворювання були діагностовані ще в період проживання батька в Ізраїлі. У 2014 році ОСОБА_3 вирішив повернутися в Україну. Фактично вже на той час він був хворою людиною, не міг чітко висловлювати свої думки, плутав події, періодично не пам`ятав своїх дій та систематично все забував. Останні три роки самопочуття батька значно погіршилося, він став погано рухатися, розмовляв настільки погано, що ніхто, окрім нього та близьких людей, не міг його зрозуміти, майже нічого не пам`ятав. На час складання заповіту ОСОБА_3 був настільки хворою людиною, що не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. За життя батько розповідав, що заповів йому, тобто позивачу, усе своє майно та він є єдиним спадкоємцем. Проте, коли після смерті батька він, в установленому чинним законодавством України порядком, звернувся до нотаріуса та своєчасно подав заяву про прийняття спадщини, довідався про існування заповіту, складеного батьком 20 лютого 2018 року на корить своєї дружини ОСОБА_2 . 

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 08 листопада 2022 року позов залишений без задоволення.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через адвоката Дмитрієву Ж.А. подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, суд першої інстанції не надав показанням свідків належної оцінки та безпідставно дійшов висновку, що жоден зі свідків, допитаних у судовому засіданні, не міг однозначно пояснити, що його батько з 20 лютого 2018 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Насправді всі свідки підтвердили, що ще до 2018 року і станом на лютий 2018 року та в послідуючий період життя його батько вже не впізнавав людей, мав проблеми з пам`яттю, що його поведінка була дивною і це свідчило про його хворобливий стан, про неадекватне сприйняття ним навколишнього світу. Також суд не надав належної оцінки завіреним копіям медичного звіту батька в Ізраїлі, оскільки вказані хвороби не могли самостійно зникнути і вони лише загострювалися після 2013 року, що підтверджували в судовому засіданні свідки. Висновок судової експертизи є лише одним із доказів у справі, а суд має дати оцінку всім доказам в сукупності. Зазначає, що спеціалісти підтвердили хворобливий стан його батька, але не змогли визначити ступінь цього хворобливого стану. Також суд не оцінив поведінку відповідача, яка, прибувши у судове засідання, відмовилася від надання пояснень по суті справи та від надання відповіді на запитання. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дмитрієва Ж.А. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, визнавши заповіт недійним. 

Представник відповідача адвокат Дятел В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , є сином  ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8,9).

20 лютого 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т.І., яким все своє майно заповів дружині ОСОБА_2 (а.с.41). Змістом заповіту охоплена вся спадщина.

Частиною першою ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша ст.1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга ст.1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За положеннями частини четвертої ст.1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Позивач, у разі визнання заповіту недійсним, також доступається до спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, який 05 жовтня 2020 року подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.12). 

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлені загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої ст.207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 цього Кодексу.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга ст.1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту заповіту від 20 лютого 2018 року вбачається, що заповіт на прохання ОСОБА_3 із його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів записаний нотаріусом. Заповідач стверджує, що нотаріусом встановлені його дійсні наміри до вчинення правочину, який посвідчується, а також про відсутність у нього заперечень щодо кожної з умов правочину. Свідчить у присутності нотаріуса, що розуміє значення, умови даного правочину та його правові наслідки, про що засвідчує (стверджує) своїм підписом на правочині. Стверджує у присутності нотаріуса, що є дієздатним, не перебуває у стані алкогольного сп`яніння, токсичного, наркотичного впливу; не має захворювань, що перешкоджають зрозуміти зміст підписаного ним документу, а також стверджує, що не має обставин, примушуючих його вчинити цей правочин. Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 та до підписання прочитаний заповідачем уголос і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса об 09 год. 50 хв. Зміст ст.ст.1235,1241,1254,ч.2 ст.1307,1244 ЦК України при посвідченні заповіту нотаріусом заповідачу роз`яснений (а.с.41).

ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Окрім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Отже, ОСОБА_3 реалізував своє право на заповіт, вимоги щодо форми якого при його посвідченні були дотримані. Не є підставами позову також питання вимог щодо порядку посвідчення заповіту. 

Разом із тим, правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні ст.225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, але у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №161/17119/16- ц, від 12 вересня 2018 року в справі №522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року в справі №311/3823/15 виснувано, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст.225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Окрім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц резюмував, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України).

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до завіреної копії медичного звіту на пацієнта ОСОБА_3 від 15 червня 2020 року (м. Ашдод, вул. Еран Бен Езра), спадкодавцю з 09 серпня 2000 року до 04 жовтня 2015 року встановлені діагнози хронічних захворювань, зокрема, легкі порушення пам`яті (13 червня 2003 року), смертельне ожиріння (06 липня 2009 року), гіпертонія (01 липня 2011 року), остеоартроз (05 грудня 2011 року), еректильна дисфункція органічного походження (імпотенція) (22 серпня 2012 року) та залізодефіцитна анемія (04 жовтня 2015 року) (а.с.15-22).

Згідно з завіреної копії відповіді спеціаліста з внутрішніх захворювань і діабету д-ра Алекса Бронштейна клініка Леуміт м. Ашдод, Ізраїль, ОСОБА_4 знаходився на амбулаторному обліку в лікарняній касі Леуміт у період до 2013 року. На фоні факторів ризику серцево-судинних захворювань (ожиріння, гіпертонія, гіперліпідемія) страждав проблемами з пам`яттю (з 2003 року). В 2011 році переніс ішемічний інсульт, який супроводжувався правобічним геміпарезом і додатковим зниженням функції пам`яті і орієнтації. У подальшому відмічалося погіршення орієнтації, лабільний настрій, депресія (в тому числі на фоні еректильної дисфункції). Недотримання рекомендацій спеціалістів (прийом ліків, зниження ваги, фізіотерапія і реабілітація) безумовно призвели до функціональних і органічних уражень органів-мішень (серцево-судинна система, головний мозок) і як наслідок, обмеженої дієздатності (а.с.165).

Вказані докази не можуть підтверджувати стан здоров`я ОСОБА_3 на момент складення заповіту, оскільки спадкодавець з 2013 року проживав в Україні, а не в Ізраїлі та не оглядався зазначеним спеціалістом станом на час складення оспорюваного заповіту.

У висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 26 жовтня 2021 року №304-2021 КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради комісія внаслідок вивчення наданих на експертизу матеріалів цивільної справи та медичної документації дійшла висновку, що надати відповідь на питання, які цікавлять суд, неможливо, оскільки відомості про психічний стан ОСОБА_3 на період, який цікавить суд, відсутні (а.с.144-146).

Відповідно до висновку додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 серпня 2022 року №255-2022 КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради комісія внаслідок вивчення наданих на експертизу матеріалів цивільної справи та медичної документації також дійшла висновку, що надати відповідь на питання, які цікавлять суд неможливо, оскільки відомості про психічний стан ОСОБА_3 на період, який цікавить суд, відсутні (а.с.205-207).

Доводи апеляційної скарги, які грунтуються на переоцінці показань свідків, враховуючи оцінені вище докази, беззаперечно не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на момент складення заповіту 20 лютого 2018 року абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок наявних у нього захворювань, а висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Окрім того, після складання та посвідчення заповіту (20 лютого 2018 року) і до смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) сплинуло більше двох років, але за цей час заповіт ним скасований не був, що зайвий раз підтверджує вільність його волевиявлення під час складання заповіту, тобто волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Одна лише та обставина, що у суді першої інстанції відповідач відмовилася від надання пояснень по суті справи та від надання відповідей на запитання ще не є достатньою підставою для задоволення позову та визнання заповіту недійсним через невиконання стороною процесуальних обов`язків.

Із огляду на вищевикладене, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, а тому дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів обставин, на які він посилався як на підставу свого позову. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на момент складання оспорюваного заповіту абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка відповідно до положень ст.89 ЦПК України.

За положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, приймаючи до уваги, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через адвоката Дмитрієву Жанну Анатоліївну, залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: