ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/1046/22                        Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/568/23                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року                                                         м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» (попередня назва банку- АТ «Альфа-Банк») на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року, у справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі- АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що 26 квітня 2018 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом прийняття Оферти на укладання угоди про надання кредиту №501022632. Відповідно до умов договору, відповідачка отримала кредит у сумі 66192,57 грн., строком до 26 квітня 2022 року зі сплатою 16,99 % річних- 
У порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 31 січня 2022 року утворилась заборгованість в сумі 109223,13 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 57820,58 грн., за відсотками- 16315,95 грн., за комісією- 29786,60 грн., та неустойки у розмірі 5300 грн. 
Посилаючись на вказані обставини АТ «Альфа-Банк» просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість та судові витрати.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 501022632 від 26 квітня 2018 року у розмірі 74136,53 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 57820,58 грн та за відсотками у сумі 16315,95 грн.
В іншій частині позов АТ «Альфа-Банк» - залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Альфа-Банк» не повернуті, а також враховуючи узгодження між сторонами відсоткової ставки за користування кредитними коштами, заборгованості за кредитом у розмірі 57820,58 грн. та за відсотками в сумі 16315,95 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 н користь банку. Між тим, зважаючи на відсутність в Оферті на укладання угоди про надання кредиту №501022632 від 26 квітня 2018, Додатку №1 до Угоди про надання кредиту, та паспорті споживчого кредиту домовленості сторін про сплату неустойки та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, вказана заборгованість стягненню не підлягає.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ «Сенс Банк» (попередня назва банку- АТ «Альфа-Банк») подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати вказане рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконним та обґрунтованим внаслідок неправильного встановлення обставин по справі, неналежної оцінки доказів.
Сторони шляхом підписання Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 501022632, що містить «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» погодили суму щомісячного платежу за кредитом, що включає суму кредиту, відсотків та комісію за розрахунково-касове обслуговування щомісячно, а тому заборгованість з комісії нарахована обґрунтована та підлягає стягненню з відповідачки.
Положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування лише у частині, шо не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», яким передбачено можливість встановлення платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, а тому вказані умови договору є чинними та є обов`язковими для виконання.
Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми частини третьої статті 360 ЦПК України.
Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи. 
Згідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Враховуючи, що банком рішення суду оскаржене лише в частині відмови у стягненні відсотків, то відповідно до норми частини першої статті 367 ЦПК України в іншій частині рішення районного суду не перевіряється та не переглядається.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України:
1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду в оскарженій частині відповідає не повністю.
Частково задовольняючи позов та відмовляючи у стягненні заборгованості за комісією у сумі 29786,60 грн. та неустойку в розмірі 5300 грн. суд вказав, що такі вимоги належним чином не обґрунтовані, в тому числі їх розмір і порядок нарахування та не доведено сам факт укладення договору кредиту на цих умовах. Наданий на підтвердження доводів позову розрахунок кредитної заборгованості за договором від 26.04.2018 не є належним та достатнім доказом, оскільки у оферті на укладання угоди про надання кредиту №501022632 від 26.04.2018, Додатку №1 до Угоди про надання кредиту, та паспорті споживчого кредиту, які підписані відповідачем, відсутні умови щодо розміру і порядку нарахування комісії та неустойки (а.с. 20-24).
Позивачем на підтвердження своїх вимог також додано до позовної заяви Публічну пропозицію АТ «Альфа-Банку» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Позивачем не надано належних доказів того, що ці правила надіслані споживачу у вказаній редакції та підписані ОСОБА_1 (а.с. 7-19)
Зважаючи на відсутність в Оферті на укладання угоди про надання кредиту №501022632 від 26 квітня 2018, Додатку №1 до Угоди про надання кредиту, та паспорті споживчого кредиту домовленості сторін про сплату неустойки та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, вказана заборгованість стягненню не підлягає.
Такі висновки не відповідають матеріалам справи в частині укладення договору щодо комісії, а наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III) банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Судом встановлено, що 26 квітня 2018 між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання Оферти на укладання угоди про надання кредиту №501022632, Додатку №1 до Угоди про надання кредиту, та паспорту споживчого кредиту, відповідно до яких відповідачка отримав кредит у розмірі 66192,57 грн на 48 місяців строком до 26 квітня 2022 року. Розмір процентної ставки відсотків річних становить 16,99 %, тип відсоткової ставки – фіксована. (а.с. 20-24)
Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 501022632 від 26 квітня 2018 року визначено графік платежів та розрахунків сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, та паспорт споживчого кредиту від 26.04.2018, в яких зазначено тип кредиту - споживчий кредит. (а.с. 21-22, 23-24)
Позивач вказав, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконано, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31 січня 2022 року становить 109223,13 грн. та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 57820,58 грн., за відсотками- 16315,95 грн., за комісією- 29786,60 грн., та неустойки у розмірі 5300 грн. (а.с. 27).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч вказані нормі цивільного процесуального права суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно до наданого позивачем Акцепту пропозиції банку на укладання угоди про надання кредиту № 501022632 від 26.04.2018 відповідачка ОСОБА_1 підписала оферту на умовах комісійної винагороди банку за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ (66192,57 грн.) Комісійна винагорода передбачена за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку, які є невід`ємною частиною Договору, та розміщені на сайті Банку. У Додатку № 1, який є невід`ємною частиною Угоди, позичальник запропонувала визначити детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою (а.с. 20). У додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 501022632 від 26.04.2018, яка підписана відповідачкою та представником банку, зазначена комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,25 % (а.с. 21). 
Про наявність неустойки матеріали справи містять лише один доказ – підписаний сторонами паспорт споживчого кредиту, де вказаний розмір штрафу за кожне прострочене сплату платежу від 1 до 4 днів – 100 грн., більше 5 днів – 300 грн. (а.с. 23). Однак, цей доказ не є належний для підтвердження фактичного укладення договору кредиту на цих умовах про неустойку, оскільки він має інформативний характер відповідно до норм Закону України № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі – Закон України № 1734-VIII).
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність укладення договору кредиту на умовах сплати неустойки (штрафу), доводи скарги висновків суду в цій частині не спростовують.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) було висловлено релевантний правовий висновок, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає до застосуванню у даній справі про те, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Наведені вище докази щодо комісії свідчать про те, що сторони домовились про укладення договору кредиту на умовах сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,25 %. 
Однак, в цій частині суд першої інстанції не врахував, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для ного особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, внаслідок чого скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Тому, у даному випадку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів застосовує правові висновки, які були висловлені у релевантних за обставинами справи постановах касаційного суду стосовно нікчемності умов кредиту, в яких встановлюється вищевказані умови про сплату позичальником - споживачем фінансових послуг банку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року в справі № 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21) зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує вказаний релевантний за обставинами справи правовий висновок у даній справі та вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід було відмовити за нікчемного характеру таких вимог, тобто за їх безпідставністю.
Оскільки зазначені умови є нікчемними, немає підстав для їх оспорювання зацікавленою особою, тобто визнання їх недійсним, що є неналежним способом захисту.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Саме до таких правових висновків дійшов КЦС ВС у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 752/18564/20 (провадження № 61-20419св21), яка є релевантною за обставинами справи, тому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції у даному випадку також її застосовує.
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює в частині мотивів рішення районного суду про стягнення комісії.
Оскільки позовні вимоги в оскаржуваній частині щодо розміру стягнення залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині мотивів, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» (попередня назва банку- АТ «Альфа-Банк») - задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року в частині вирішення спору про стягнення комісії змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3  т. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 12 травня 2023 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина

Судді                                                                        І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований