Справа № 127/27193/22
Провадження № 22-ц/801/594/2023
№ 22-ц/801/681/2023
Категорія: 36
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В.В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року	Справа № 127/27193/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2023 року про відмову у прийнятті зустрічного позову, та апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення  Вінницького міського суду Вінницької області від  01 лютого 2023 року в  цивільній справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про  стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання,
встановив:
У листопаді 2022 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі – КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь підприємства заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.08.2019 до 31.10.2021 включно у розмірі 17 186,91 грн, з яких: 17 163,07 грн – сума заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання; 23,84 грн – 3% річних від простроченої суми заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» надає населенню послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Житлове помешкання по АДРЕСА_1 , де зареєстровані та проживають відповідачі, забезпечується послугами з централізованого теплопостачання.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.12.2020 №2634 погоджено норми споживання теплової енергії на послугу з постачання теплової енергії та норми споживання гарячої води на послугу з постачання гарячої води для споживачів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».
КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, опублікувавши у газеті «Вінницька газета» №32 від 03.08.2018 типові договори приєднання. Після даної публікації вважається, що вони укладені між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та кожним споживачем – фізичною особою.
Позивач своєчасно та належної якості надає послуги з централізованого теплопостачання за вказаною вище адресою, відповідачі щомісячно отримують платіжні вимоги щодо сплати боргу і усвідомлюють, що вони є боржниками. В період з 08.2019 по 10.2021 включно відповідачі заборгували за надані послуги з централізованого теплопостачання (централізоване опалення) 17 163,07 грн, що включає в себе суму заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання та 3% річних від простроченої суми заборгованості.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», Вінницької об`єднаної територіальної громади в особі Вінницької міської ради щодо правосуб`єктності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», Вінницької об`єднаної територіальної громади, Вінницької міської ради.
Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким прийняти зустрічний позов від 12.01.2023 до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову.
У скарзі зазначають, що зустрічний позов подано у вже відкритому 12.12.2022 за ст. 187 ЦПК України провадженні, тому зустрічна позовна заява мала бути розглянута відповідно до положень ст. 193, 194 ЦПК України, однак, суд не виконав вказаних норм. Зустрічний позов не прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, хоча обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, оскільки задоволення зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову про наявність заборгованості за спожиті послуги з центрального теплопостачання. Судом не винесено ухвалу про об`єднання вимог за зустрічним позовом, про перехід до розгляду справи за правилами загального провадження. В ухвалі не вказано, що зустрічна позовна заява подана з порушенням ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України і не вказано про повернення зустрічної позовної заяви.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від  01 лютого 2023 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за послуги централізованого теплопостачання за період з 01.08.2019 до 31.10.2021 в сумі 17 186,91 грн, з яких сума основного боргу – 17 163,07 грн, 3% річних – 23,84 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь УП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» по 620,25 грн судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким або залишити позов без розгляду у порядку ст.377 ЦПК України або відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у порядку ст.376 ЦПК України.
У скарзі зазначає, що позов від імені КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» підписано ОСОБА_5 , однак, документів на підтвердження повноважень для представництва юридичної особи в суді в порядку самопредставництва, так і в порядку представництва матеріали справи не містять. Позивачем не доведено, що саме він є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання і здійснював виконання цих послуг у спірний період. Суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого до стягнення розміру боргу, однак, доказів, які б підтверджували фактичний обсяг нібито спожитої теплової енергії та її вартості позивачем не надано. Оборотна відомість за період з 01.08.2019 до 31.10.2021 по особовому рахунку № НОМЕР_1 є підробленими відомостями, оскільки не зрозуміло, ким виданий цей документ, ким і коли відкритий особовий рахунок, що таке особовий рахунок і він відповідачам не належить. Підстав стягувати 3 % річних і індексу інфляції за час прострочення зобов`язань немає, оскільки формального прострочення зобов`язань фактично не існує. 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.
За змістом частини другої вказаної статті, апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Що стосується ухвали про відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 27 січня 2023 року, то апеляційний суд виходить з наступного.
Встановлено, що 23.11.2022 КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь підприємства заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.08.2019 до 31.10.2021 включно у розмірі 17 186,91 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2022 прийнято заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі. Зазначено, що справа буде розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (а.с.33 т.1).
12.01.2023 від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшов зустрічний позов до КП Вінницької об`єднаної територіальної громади у особі Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», Вінницької об`єднаної територіальної громади особі Вінницької міської ради, в якій позивачі просили:
- обставини про невиконання розділу 2 Конституції УРСР 1978 року, розділу 6 Декларації про державний суверенітет України і ст. 13, 142 та 143 Конституції України і не утворенню Банку України (національного), як власність української нації і народу УРСР/України, громадян всіх національностей визнати судом загальновідомими, які не потребують доказування;
- визнати судом дії Вінницької об`єднаної територіальної громади у особі Вінницької міської ради про утворення КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» з печаткою без державних символів УРСР перейменованої в Україну незаконним;
- визнати судом дії по зверненню до них з позовною заявою КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» не від імені конституційної держави УРСР/України і конституційної Вінницької об`єднаної територіальної громади, тобто без герба держави незаконними.
В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» ніколи не укладалося ніяких договорів. У КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» ніколи не було власних мереж, до яких можна було приєднати житловий фонд. Позивачі не є житловим фондом, тому укласти ніякі договори не могли з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», оскільки вони є безпосередніми власниками безпосередніми власниками і народного публічного підприємства держави УРСР/республіки України, і майна публічного підприємства Вінницької об`єднаної територіальної громади, і самого КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго». На першій сторінці статуту у верхньому правому куті стоїть печатка, однак, станом на сьогоднішній день не існує закону, яким встановлено Державний Герб України, тому Вінницька об`єднана територіальна громада у особі Вінницької міської ради використовує підроблену печатку.
Суд першої інстанції, відмовляючи у прийнятті зустрічного позову виходив з того, що спільний розгляд первісного позову та зустрічного позову не є доцільним з огляду на різну правову природу відповідних спірних правовідносин, і з таким висновком погоджується апеляційний суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. 
При винесенні ухвали про об`єднання позовів в одне провадження суд повинен вирішити питання про відповідність зустрічної позовної заяви вимогам про взаємопов`язаність і доцільність спільного розгляду зустрічного та первісного позовів. Взаємний зв`язок як умова для прийняття зустрічного позову має місце у випадку, якщо вимоги відповідача і позивача виникають з одних правовідносин і коли на обґрунтування тієї й іншої вимоги наводяться спільні факти.
Таким чином, при вирішенні питання про прийняття зустрічного позову суд вирішує наступні питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову. Мається на увазі ситуація, коли зустрічний позов об`єктивно є обґрунтованим, пов`язаним з первісним позовом та спільний їх розгляд не тільки є доцільним, а часто і необхідним.
Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №910/2987/18 зазначено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду, взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
З поданих позовної та зустрічної позовної заяви вбачається, що обидва позови не є взаємопов`язаними.
Мотивація зустрічного позову фактично є обґрунтуванням невизнання відповідачем вимог за первісним позовом.
За таких обставин, задоволення зустрічного позову в даному випадку не доводить відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову, який за наявності визначених законом підстав також може бути задоволеним. Так само і відмова в задоволенні одного з позовів не свідчитиме про наявність підстав для автоматичного задоволення іншого позову. Ухвалення рішень за кожним з позовів залежатиме від того, чи будуть доведені сторонами обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Тому ризик ухвалення суперечливих або взаємовиключних рішень у даному випадку відсутній.
Виходячи із зазначених вище положень процесуального закону та змісту зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що судом не винесено ухвалу про об`єднання вимог за зустрічним позовом та про перехід до розгляду справи за правилами загального провадження не спростовують висновків суду з приводу різної правової природи первісного і зустрічного позовів.
Вказуючи про те, що зустрічна позовна заява мала бути розглянута відповідно до положень ст. 193, 194 ЦПК України, що не виконано судом, апелянти не зазначають, в чому саме полягає невиконання вимог та яких саме.
Та обставина, що судом відмовлено в прийнятті зустрічного позову без зазначення в резолютивній частині ухвали про його повернення не змінює суті постановленої ухвали та не є підставою для її скасування.
Відтак, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
За результатами розгляду позову КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами наявні правовідносини з приводу надання та оплати послуг з централізованого теплопостачання, а відповідачі не виконують зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що помешкання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».
Відповідно до оборотної відомості за період з 08.2019 року до 10.2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 квартиронаймача ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 , складеної начальником служби збуту ОСОБА_7 , відповідачами не було здійснено жодного платежу щодо оплати послуг з централізованого теплопостачання у вказаний період (а.с. 6).
З розрахунку заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання з урахуванням 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги по о/р 12190995 ОСОБА_6 по приміщенню за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.08.2019 до 31.10.2021 рахується заборгованість за послуги централізованого теплопостачання в сумі 17 186,91 грн, з яких сума основного боргу – 17 163,07 грн, 3% річних – 23,84 грн (а.с.7).
За змістом ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон).
Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги – це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону, до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Пунктом 6  частини 1  статті 1  Закону визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується  об`єктом нерухомого  майна і  отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону).
Частиною першою, третьою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ч. 6 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання»).
Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).
Оскільки квартира АДРЕСА_2 забезпечувалася послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», та за які нараховано відповідну оплату, а відповідачі не надали належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованість за надані послуги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості. 
Апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання, однак, така позиція є хибною.
У ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.  Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Згідно частин 1, 3-4 статті 13 вищевказаного Закону, договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача.
Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.
З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу. Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.
Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 цієї статті обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води шляхом опублікування у Вінницькій газеті №32 від 03 серпня 2018 року типового договору приєднання, зміст договору розміщено на веб-сайті підприємства.
Відповідачі, як споживачі послуг з централізованого теплопостачання, не повідомили протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору та не надали своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, у зв`язку з чим договір вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги.
ОСОБА_2 стверджує, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відповідачам не належить і ніким не відкривався, однак, вказані твердження є необгрунтованими, адже доказів, які б спростовували вказану обставину, відповідачами не надано.
Не заслуговують також на увагу доводи апелянта з приводу не доведення позивачем розміру заборгованості, оскільки позивачем надано оборотну відомість та розрахунок суми заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання за період з серпня 2019 року по жовтень 2021 року, який відповідачами відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не спростовано.
Вказані документи підписані начальником служби збуту та завірені печаткою підприємтсва, містять повний і чіткий розмір нарахувань за кожен місяць по зазначеним видам послуг, а відтак, колегія суддів вважає їх належними та допустимими доказами, які підтверджують суму заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання за вказаний період.
Відповідачі, не визнаючи сам факт наявності заборгованості та її розмір, не заперечували факт одержання житлово-комунальної послуги, не спростували розмір заборгованості, не надали жодних документів, які б підтверджували факт оплати (повного або часткового) житлово-комунальних послуг, а також не довели, що за вказаною адресою послуги з теплопостачання надаються іншим виконавцем комунальних послуг і за іншим особовим рахунком. 
Апелянт також вказує, що оскільки в даному випадку не виникло прострочення зобов`язання, то підстави стягувати 3% річних відсутні.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Оскільки судом першої інстанції встановлено існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг і це не спростовано відповідачами, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. 
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних.
Не заслуговують на увагу також доводи скарги з приводу підписання позовної заяви неналежним представником, оскільки встановлено, що позов від імені КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» підписано представником підприємства за довіреністю Гонтар І.А.
На підтвердження повноважень представника до позовної заяви додано довіреність №05/33 від 19.09.2022, відповідно до якої КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» в особі генерального директора Білика М.С. уповноважує ОСОБА_5 представляти інтереси підприємства, зокрема, в судах з переліком відповідних прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу (ч.2 ст.60 ЦПК України).
Повноваження представників сторін мають бути підтверджені, в тому числі,  довіреністю юридичної особи (п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України)
Зважаючи на вказані вище положення, оскільки справа є малозначною, ОСОБА_5 є повноваженим представником позивача.
Апеляційний суд звертає увагу, що зазначаючи в апеляційній скарзі безліч правових норм, зокрема, норми законів та підзаконних актів, ОСОБА_2 не проектує їх на обставини даної справи, не обґрунтовує ними конкретні обставини справи. ОСОБА_2 лише їх декларує.
Відтак, решта доводів апеляційної скарги не спростовує висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2023 року та рішення  Вінницького міського  суду Вінницької  області від 01 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко