УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

02 травня 2023 року 
м. Київ

справа №260/3752/22
адміністративне провадження № К/990/14503/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Коваленко Н.В.,
суддів: Берназюка Я.О., Стрелець Т.Г., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 921060819458 від 10.06.2022 про перерахунок розміру раніше призначеної пенсії за вислугу років та зобов`язати відповідача виплачувати пенсію за вислугою років відповідно до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 431/5148/16-а та постанови Старобільського районного суду Луганської області від 04.12.2017 у справі № 431/2929/17, а також сплатити заборгованість по виплаті пенсії, яка утворилась з 01.07.2022.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2023, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Розгляд справи в суді першої інстанції здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.

Пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення вказаних норм у їхньому логічному взаємозв`язку передбачає, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої та підпункти «а», «б», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Скаржник вважає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, а також суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач на час звернення до суду та в подальшому продовжує працювати в органах прокуратури, а отже його пенсія у відповідності до вимог чинного законодавства виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Право на поновлення отримання пенсії у відповідності до Закону України «Про прокуратуру» позивач набуде лише після звільнення з органів прокуратури, що встановлено абзацом 4 частиною п`ятнадцятою статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах, зокрема, від 17 травня 2021 року у справі № 523/153/17, від 19.04.2019 у справі № 591/109/17, від 04.03.2020 у справі № 284/425/16-а, від 05.03.2019 у справі № 537/2351/16-а, від 18.04.2019 у справі № 756/5952/16-а, від 24.10.2019 у справі № 221/2498/16-а.

Скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно не взяли до уваги доводи про те, що пенсія йому призначена та виплачувалася відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили і підлягало обов`язковому виконанню, а саме постановою Старобільського районного суду Луганської області від 04.12.2017 у справі № 431/2929/17 дії Старобільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області щодо відмови у виплаті без обмежень щомісячно, а також сплатити заборгованість по виплаті цієї пенсії, що утворилась з 01.07.2016.

На думку скаржника, застосовані судом апеляційної інстанції правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17.05.2021 у справі № 523/153/17, від 19.04.2019 у справі № 591/109/17, від 04.03.2020 у справі № 284/425/16-а, від 05.03.2019 у справі № 537/2351/16-а, від 18.04.2019 у справі № 756/5952/16-а, від 24.10.2019 у справі № 221/2498/16-а, не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки в зазначених справах Пенсійний фонд України, який є фактичним відповідачем в усіх цих справах, не мав раніше покладеного на нього рішенням суду обов`язку виплачувати позивачу, який після набуття права на пенсію за вислугою років продовжив працювати в органах прокуратури, пенсію за вислугу років без обмежень.

Однак Суд критично оцінює такі доводи скаржника з огляду на те, що в постанові Старобільського районного суду Луганської області від 04.12.2017 у справі № 431/2929/17 визнано протиправними дії пенсійного органу щодо застосування статті 12 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими тимчасово зупинена виплата пенсій працюючим пенсіонерам.

Проте у справі, що розглядається, спірним є питання застосування абзацу 4 частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру», яким передбачено, що з 01.01.2018 пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказана норма є чинною, неконституційною не визнавалась.

Таким чином, скаржник безпідставно пов`язує судове рішення у справі № 431/2929/17 та спір у справі, що розглядається.

При цьому слід зауважити, що суди попередніх інстанцій не заперечують право позивача на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а пов`язують поновлення її виплати зі звільненням позивача з посади прокурора.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо питання застосування абзацу 4 частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру», зокрема в постанові від 14.02.2023 у справі № 280/3347/19:

« за приписами ч. 15 ст. 86 Закону №1697-VІІ з 1 січня 2018 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону 1058-VІ. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

22. Аналіз зазначеної норми свідчить, що у випадку виплати призначених пенсій особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених, серед іншого, Законом №1697-VІІ, обчислення розміру її виплати, повинно здійснюватися у урахуванням вимог Закону №1058-VІ.

23. Тобто пенсія призначається на підставі Закону №1697-VІІ. При цьому не відбувається ні зміна виду пенсії, ні її розміру, а лише унормовується порядок та розмір її виплати через встановлені законом умови для працюючих пенсіонерів, про що вірно зазначив апеляційний суд. А після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до Закону №1697-VІІ (включаючи її розмір) поновлюється.

24. Факт роботи позивача в органах прокуратури станом на час виникнення спірних правовідносин нею не заперечувався. Зазначена норма Закону №1697-VІІ є чинною. Отже застосовуючи її, відповідач діяв правомірно ».

Таким чином, Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не дають підстав вважати, що ця справа має фундаментальне значення на формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. 

Суд відхиляє доводи скаржника щодо наявності виключної підстави, передбаченої підпунктом «б» пункту 2 статті 328 кодексу адміністративного судочинства України з огляду на те, що в обґрунтування вказаного твердження, скаржник не навів та не обґрунтував належним чином, при розгляді яких саме справ позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, та яким чином ці обставини впливають на вирішення спору у конкретній іншій справі. 

Посилання на неможливість подальшої реалізації права на звернення до суду із заявою про видачу виконавчого листа у справі № 431/2929/17 Суд вважає безпідставними, оскільки розгляд справи № 260/3752/22 жодним чином не впливає на право позивача звернутися до суду із вказаною заявою. При цьому неможливість такого звернення до суду сам же скаржник пов`язує із введенням воєнного стану на території України та окупацією території Луганської області.

Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково з огляду на таке.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Водночас в касаційній скарзі скаржником не наведено мотиву, який би свідчив, що предмет та обсяг доказування, категорія та складність справи потребує розгляду справи за правилами загального позовного провадження, що б вказувало на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено існування обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладені вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумачення закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладені вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 347, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.          Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

2.           Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач                                                                                           Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                              Т.Г. Стрелець