ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 квітня 2023 року           справа №200/19290/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 р. у справі № 200/19290/21 (головуючий І інстанції Троянова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та  скасування рішення,  зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                              У С Т А Н О В И В: 

29 грудня 2021 року позивач, ОСОБА_1 звернулась до  суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №057150010395 від 01.11.2021 р. “Про відмову в призначенні пенсії за вислугою років” та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області переглянути заяву ОСОБА_1 від 25.10.2021р. про призначення пенсії відповідно до пункту статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 25.10.2021 року звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за вислугою років згідно ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, проте відповідач прийняв рішення №057150010395 від 01.11.2021 року “Про відмову в призначенні пенсії за вислугу років”, через те, що позивач не досягла необхідного пенсійного віку 60 років. Рішення відповідача 2 №057150010395 від 01.11.2021 р. “Про відмову в призначенні пенсії за вислугою років” вважає протиправним, просила задовольнити позов.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 р. у справі № 200/19290/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 01.11.2021 року № 057150010395 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.10.2021 року про призначення пенсії відповідно до пункту “а” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та прийняти мотивоване рішення в порядку, визначеному Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. В задоволенні іншої частини позовних вимог –  відмовлено.          
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем не надано довідки, яка підтверджує пільговий характер роботи за період з 25.11.1996 по 18.11.2001 року, не надано документів про ліквідацію підприємства, не надано доказів, що позивач зверталась до підприємства про надання уточнюючої довідки за даний період. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.    
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України  та особою, що претендує на призначення пенсії.
Відповідач 1, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  та відповідач 2, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області є суб`єктами владних повноважень, органами виконавчої влади, основним завданням яких, згідно вимог чинного законодавства, зокрема, є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.
Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7,8 пункту 4 Положення).
25.10.2021 року позивач звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення/перерахунок пенсії, відповідно до якої просила призначити їй пенсію за вислугу років. 
Судом встановлено на підставі відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21 червня 1983 року, що ОСОБА_1 працює у Металургійному комбінаті ім. Ілліча у період з 17.10.1990, а саме:  - на підставі наказу №202 від 16.10.1990 року прийнято у цех експлуатації прийомо-здавальником вантажу та багажу; - на підставі переводу 1083 від 01.03.1991 року переведено черговою стрілочного посту 3 розряду; - на підставі переводу №2578 від 22.04.1991 року переведено черговою на сортувальній горці №2; - на підставі наказу 85-к від 25.11.1996 року переведено черговою по залізничній ст. Рудна МПС позакласною; - на підставі переводу 2182 від 19.11.2001 року переведено диспетчером району; - на підставі наказу №53 від 05.02.2007 року переведено диспетчером маневровим залізничної станції (Рудний район).
01 листопада 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийнято рішення № 057150010395 про відмову в призначенні пенсії.
Рішення обґрунтоване тим, що згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 становить 37 років 04 місяці 26 днів, в тому числі стаж за вислугу років – 05 років 07 місяців 03 дні. Пунктом 2-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” збережено право окремих працівників на пенсію за вислугу років за умови, що на день набуття чинності Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” від 03.10.2017 року №2148-VII, тобто станом на 11.10.2017 року, вони мають вислугу років і страховий стаж, необхідні для призначення такої пенсії. Зокрема, робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію за вислугу років, зокрема жінки після досягнення 50 років та за наявності станом на 11 жовтня 2017 року 21 рік 6 місяців страхового стажу, у тому числі не менше як 10 років на зазначеній роботі. Враховуючи зазначене, вирішено відмовити у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Нормами  статті 46 Конституції України  передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно пункту "а" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (із змінами внесеними Законом України від 02.03.2015 року №213-VІІІ) право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті, за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначався Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи для жінок не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
Рішенням Конституційного Суду від 04.06.2019 року в справі № 2-р/2019 визнані неконституційними положення статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними законами України від 02.03.2015 №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", від 24.12.2015 року №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказано, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Суд звертає увагу, що зазначеним рішенням Конституційного Суду визнано неконституційними положення, зокрема, щодо надання права на пенсію за вислугу років у разі відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім пункту “а” статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у період до 01 квітня 2024 року за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим-двадцять третім пункту “б” частини першої статті 13 цього Закону.
Згідно Списку професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року №583, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, чергові по станціях, позакласних 1 класу, зайняті прийманням, відправленням і пропусканням поїздів на дільницях магістральних залізниць з особливо інтенсивним рухом.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу, приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років.
Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Відповідач 2 посилається на те, що позивачем на надано довідки, яка підтверджує пільговий характер роботи за період з 25.11.1996 по 18.11.2001 року, не надано документів про ліквідацію підприємства, не надано доказів, що позивач зверталась до підприємства про надання уточнюючої довідки за даний період.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи  Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
З наведених норм чинного законодавства вбачається дуже великий обсяг прав та обов`язків у органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.
В ході судового розгляду справи відповідачем 2 до суду не надано жодного доказу в підтвердження використання вищенаведених повноважень з метою захисту соціальних прав позивача щодо перевірки і встановлення у передбачений законодавством спосіб фактів роботи останньої за професіями, які надають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту “а” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Щодо не зарахування до пільгового стажу за вислугу років періоду роботи з 25.11.1996 по 19.11.2001 року суд зазначає, що Пенсійний фонд наділений повноваженнями щодо призначення пенсії. Після отримання заяви позивача про призначення пенсії, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення із наданням оцінки кожному періоду роботи позивача.
Суд звертає увагу, що у спірному рішенні від 01 листопада 2021 року №057150010395 відповідачем 2 не визначено періодів, які не зараховані позивачеві до пільгового стажу роботи, та які зараховані до такого стажу, не здійснено оцінки представлених документів, посилання на них та на нормативно-правові акти, на підставі яких такі періоди роботи не були зараховані.
При цьому як вбачається з рішення від 01 листопада 2021 року №057150010395, що останній не містить відомостей щодо не зарахування вищезазначеного періоду роботи з зазначених у відзиві підстав, та обґрунтування причин такого не зарахування.
Отже, відсутність у спірному рішенні про відмову в призначенні пенсії мотивів не зарахування до пільгового стажу роботи окремих періодів,  не дозволяє суду перевірити, чи правомірно зазначений період роботи не зараховано до пільгового стажу за вислугу років, і чи свідчить це про те, що відповідач діяв необґрунтовано, та без додержання вимог до відповідного рішення органу, уповноваженого на призначення пенсії.
Спірне рішення пенсійного органу не містить у собі жодної обґрунтованої конкретизації щодо не зарахування до пільгового стажу за вислугу років періодів роботи позивача, посилання на норми діючого законодавства, які стали підставою для не зарахування певних періодів роботи до пільгового стажу за вислугу років, крім того, за змістом рішення відсутній аналіз причин зарахування чи відмови у зарахуванні спірних періодів роботи, отже, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно має бути чітким та зрозумілим.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право органів державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. Однак, в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати  дискреційні повноваження, користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Статтею 58 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2018 року по справі №348/2160/15-а.
При вирішені цього спору суд керується ч.2 ст.2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Критерій  прийняття рішень, вчинення (не вчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України  - за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у ч.2  ст.19 Конституції України:  Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Критерій  прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії  - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо.
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача 2 з підстав його необґрунтованості.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, з огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення щодо призначення пенсії, з наведенням обґрунтувань причин його прийняття, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та достатнім способом правового захисту у даному випадку є  визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 01.11.2021 року №057150010395 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.10.2021 року про призначення пенсії відповідно до пункту “а” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”  із зазначенням конкретної кількості днів, які підлягають для зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, або відмови у зарахуванні таких до такого стажу, із зазначенням відповідних періодів роботи, з відповідним посиланням на нормативно-правові акти, на підставі яких такі періоди роботи не зараховані та за яких конкретно причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої  статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої  статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.
Відповідно до п. 10 ч. 2ст. 245  КАС України  при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить  закону  і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 р. у справі № 200/19290/21 - залишити без задоволення.                                                                                      Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 р. у справі № 200/19290/21 - залишити без змін.                                                                                          
Повне судове рішення складено 25 квітня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Сіваченко