Справа № 163/427/23 	Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/522/23  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 травня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Савчук Т. Ф.,
з участю:
заінтересованої особи – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа – ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою заінтересованої особи – ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 24 лютого 2023 року,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, яку обґрунтувала тим, що вона протягом півтора року проживала однією сім`єю з ОСОБА_1 . У 2021 році у них народився сина ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 також зазначала, що з січня 2022 року вона разом із сином проживає в будинку своїх батьків окремо від ОСОБА_1 , оскільки останній регулярно здійснює психологічний тиск, зчиняє скандали, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичним насильством, а під час прогулянок з сином вириває його із коляски та без її згоди забирає дитину. З приводу таких дій вона неодноразово зверталась у правоохоронні органи, у зв`язку з чим із ОСОБА_1 були проведені профілактичні бесіди. Зважаючи на неправомірну поведінку ОСОБА_1 , заявник вважає себе та сина особами, які зазнали домашнього насильства відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Посилаючись на зазначені обставини, заявник ОСОБА_2 просила суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонити ОСОБА_1 наближатися ближче ніж на 100 метрів до них з дитиною та до місця їх проживання; заборонити вести телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку і через третіх осіб. 
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 24 лютого 2023 року заяву задоволено частково.
Ухвалено видати щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає на АДРЕСА_1 , зареєстрований по АДРЕСА_2 , обмежувальний припис строком на 2 (два) місяці, яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження:
- заборонити наближатися на відстань ближче 50 (п`ятдесяти) метрів до місця проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та їх дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 на АДРЕСА_1 ;
- заборонити переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватись з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах або контактувати через інші засоби зв`язку із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 особисто і через третіх осіб.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Рішення суду допущено до негайного виконання.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.
Про видачу обмежувального припису повідомлено відділення поліції № 1 Ковельського районного управління поліції ГУНП у Волинській області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також повідомлено виконавчий комітет Любомльської міської ради.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, заінтересована особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
У відзиві на апеляційну скаргу заявник ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
У судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час і місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу заінтересованої особи – ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити з таких підстав.
Частково задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані ОСОБА_2 докази підтверджують обставини застосування щодо неї ОСОБА_1 психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Проте такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням вимог закону.
За матеріалами справи судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 протягом півтора року проживали однією сім`єю. У них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 (а. с. 5).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі – Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
За положеннями пункту 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Обмежувальним  приписом  визначаються  один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:  1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;  2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;  3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;  4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;  5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;  6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.  Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частини 2-4 статті 26 Закону).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено, зокрема, обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Свою заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що останній приїжджає до неї додому, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичним насильством, в телефонному режимі здійснює психологічний тиск, погрожує, у зв`язку з чим вона і її мати ОСОБА_5 неодноразово зверталися у правоохоронні органи, де з ОСОБА_1 були проведені профілактичні бесіди. 
Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України),  а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію  і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19).
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21, саме по собі звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою відносно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису слід встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Проте всупереч зазначеним вимогам закону будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє відносно ОСОБА_2 психологічне насильство остання суду не надала, а саме по собі звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою ОСОБА_1 психологічного насильства.
Сварки, непорозуміння між сторонами свідчать про наявність конфлікту, та не підтверджують факту вчинення заінтересованою особою психологічного насильства.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування обмежувального припису.
Крім того застосування обмежувального припису перешкоджає заінтересованій особі ОСОБА_1 у спілкуванні та у вихованні дитини.
Колегія суддів вважає, що заявник ОСОБА_2 не подала доказів про вчинення щодо неї домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». 
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.
Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заінтересованої особи – ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 24 лютого 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа – ОСОБА_1 , відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді