Постанова                       
Іменем України    
22 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 638/169/21
провадження № 61-14667св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року у складі судді Латки І. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення частки у квартирі в порядку спадкування.
Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів - ОСОБА_4 . Після її смерті  відкрилась спадщина, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивачі як спадкоємці першої черги подали приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Зубарєву І. Ю. заяви про прийняття спадщини разом із документами, що підтверджують право власності спадкодавиці на квартиру. 
21 грудня 2020 року позивачі отримали постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якими підставою для відмови є те, що квартира АДРЕСА_2 придбана в період перебування спадкодавиці в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 
Згідно з постановами приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії першим членом Кооперативного об`єднання «Єдність» (далі - КО «Єдність») був батько ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , який виплатив пай у розмірі 6 143,00 крб. 15 березня 1991 року ОСОБА_5 подав заяву до правління житлово-будівельного кооперативу про переведення паю на ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_6 ). У період з 15 березня 1991 року до 20 січня 1992 року пай у розмірі 9 510,00 крб було виплачено ОСОБА_4 
ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 15 вересня 1984 року до 02 грудня 2010 року. 
ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру 15 грудня 2015 року, тобто після розірвання шлюбу.
Просили суд визначити кожному частку, що належить ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , а саме у розмірі 1/2 частини житлової квартири АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 липня 2021 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. 
Визначено за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_4 7/20 частин житлової квартири АДРЕСА_2 . 
Визначено за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_4 7/20 частин квартири АДРЕСА_2 . 
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 227,00 грн. 
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 227,00 грн. 
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що частка пайового внеску за спірну квартиру, виплачена за рахунок спільних коштів колишнього подружжя, становить 60,75 % (9 510,00 х 100 % / 15 654,00) від загальної вартості пайового внеску (вартості квартири). Інша частка пайового внеску за квартиру у розмірі 6 143,00 крб була сплачено батьком спадкодавиці, ця частка пайового внеску становить 39,25 %. Таким чином, частка пайового внеску, яка належала матері позивачів у спірній квартирі, становить 69,63 % (39,25 + 30,38), а частка відповідача - 30,38 %. Отже, виходячи з розміру пайового внеску, сплаченого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі з відповідачем, частка позивачів у спірній квартирі, яка належить їм у порядку спадкування після смерті їх матері, становить 60,75 % (7/10 частин), а частка відповідача у спірній квартирі - 30,38 % (3/10 частини). 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2021 року, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі сторін. За наявності лише заяви позивача ОСОБА_2 про розгляд справи без його участі суд зобов`язаний був залишити позов в частині вимог ОСОБА_1 без рогляду. Неявка позивачів у судове засідання призвела до невизначеності предмета позовних вимог, їх розміру та наданих доказів.
Усупереч статті 95 ЦПК України позивачі надали до суду неналежні докази на підтвердження позовних вимог.
Суди не витребували матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , а також проігнорували доводи відповідача про те, що батько спадкодавиці передав пай подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а не особисто ОСОБА_4 .
Відповідно до статей 133-149 ЖК України (тут і далі назва Кодексу в редакції Закону № 2215-IX від 21 квітня 2022 року), пунктів 31, 49, 53 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) ОСОБА_7 (попередній член кооперативу) за згодою загальних зборів передав свій пай ОСОБА_4 на тих умовах, що під час виходу з членів кооперативу він отримав свій пайовий внесок, а ОСОБА_4 (новий член кооперативу) внесла пайовий внесок, розміром паєнагромадження попереднього члена кооперативу станом на 15 березня 1991 року, а саме - 6 143 крб.
Ця частина паю разом із сплаченим залишком пайової суми у розмірі 9 510 крб були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Підставою касаційного оскарження відповідно до статті 389 ЦПК України заявник зазначає те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник позивачів - адвокат Репетун К. В. заперечує проти доводів ОСОБА_3 .
Відзив мотивований тим, що неявка ОСОБА_1 в судове засідання відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. 
У відповідача немає права встановлювати належність доказів та здійснювати їх оцінку, оскільки відповідно до статті 89 ЦПК України це є повноваженням суду.
У червні 2022 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3 про відмову від касаційної скарги та закриття касаційного провадження у справі відповідно до частини четвертої статті 398 ЦПК України.
Листом Верховного Суду від 08 липня 2022 року ОСОБА_3 запропоновано підтвердити відмову від касаційної скарги.
У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3 про розгляд касаційної скарги, в якій він не підтвердив відмову від розгляду касаційної скарги.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_1 , від 29 січня 2018 року.
ОСОБА_4 на праві власності належала квартира за адресою:                             АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 26 квітня 2007 року.
Згідно з довідкою від 27 березня 2018 року № 06 КО «Єдність» пайовий внесок за вказану квартиру становив 15 653 крб і був виплачений в 1992 році у повному обсязі.
З 15 вересня 1984 року до 02 грудня 2010 року ОСОБА_4 перебувала у  шлюбі з  ОСОБА_3 , який розірваний заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 02 грудня 2010 року.
Відповідно до постанов приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 грудня 2020 року № 171/02-31 і № 172/02-31 позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, кожному на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставами для відмови у вчиненні нотаріальної дії зазначено: квартира АДРЕСА_2 була придбана за час перебування спадкодавиці ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_3 . 
Згідно з постановами приватного нотаріуса у встановлений законом строк за зверненням спадкоємців відкрито спадкову справу № 10/2018. Спадкоємцями, які мають право на спадкування, є діти спадкодавця: ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 .
Для встановлення складу спадкового майна нотаріус надіслав до КО «Єдність» запит від 28 березня 2018 року (вих. № 107/02-14) щодо виплати першого, поточного та останнього пайових внесків (виплат) із зазначенням конкретної дати виплат за квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно з відповіддю на запит, наданою КО «Єдність» 22 січня 2019 року (вих. № 23), перший, поточні та останній пайові внески за вказану квартиру сплатила член кооперативу «Роща-7» ОСОБА_4 20 січня 1992 року.
Згідно з відповіддю на запит, наданою КО «Єдність» 08 лютого 2019 року (вих. № 59), перший пайовий внесок у розмірі 4 700,00 крб був сплачений ОСОБА_5 13 січня 1986 року. У період з 1988 року до 15 березня 1991 року ОСОБА_5 виплатив пайовий внесок у розмірі 1 443,00 крб. Всього ОСОБА_5 за квартиру виплатив 6 143,00 крб. 15 березня 1991 року ОСОБА_5 подав до правління ЖБК «Роща» заяву про переведення свого права на квартиру на ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_6 ). З 15 березня 1991 року до 20 січня 1992 року ОСОБА_4 виплатила пайовий внесок у розмірі 9 510,00 крб.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно з пунктом 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час внесення пайових внесків, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, суду необхідно керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту ЖБК і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час внесення пайових внесків, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
При повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.
При цьому, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно зі статтею 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.
Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 201/17947/17 (провадження № 61-14506св21).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 210/1609/15-ц, провадження № 61-40313св18, викладено правовий висновок, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). 
У справі, яка переглядається, суди установили, що ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. із заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері ОСОБА_4 , а постановами від 21 грудня 2020 року приватний нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтв про право на спадщину. 
Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії приватний нотаріус зазначив те, що спірна квартира набута під час перебування ОСОБА_4 у шлюбі з  ОСОБА_3 , а з наданих документів неможливо визначити частку у майні колишнього подружжя та частку у майні, яка належить до складу спадкової маси, у зв`язку з чим рекомендував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернутись до суду з позовом. 
Предметом позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є визначення розміру  часток, що належать їм в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 - по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 . 
Суди попередніх інстанцій, встановивши, що батько ОСОБА_4 - ОСОБА_5 сплатив пай за вищевказану квартиру у розмірі 6 143,00 крб, а ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 - пай у розмірі 9 510,00 крб, дійшли обґрунтованих висновків, що частка паю за спірну квартиру, виплачена за рахунок спільних коштів колишнього подружжя, становить 60,75 %. Тому після смерті ОСОБА_4  - ОСОБА_3 належить 1/2 частина вказаної частки паю - 30,38 %.
Частка паю, яка належала матері позивачів у спірній квартирі, відповідно становить 69,63 %, і саме ця частка підлягає поділу між позивачами.
Встановлені судами обставини спростовують доводи відповідача про належність йому 1/2 частини спірної квартири.
Згідно з частинами першою та третьою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції не дав оцінці підробленню договору дарування, який він не визнавав як доказ, тому цей доказ є неналежним, не дав правової оцінки розписці про отримання коштів для сплати паю, такі обставини підтверджують обґрунтовані сумніви щодо дійсності наданих позивачам доказів та їх недобросовісну поведінку при наданні доказів, необ`єктивність суду при розгляді справи.
Суд апеляційної інстанції вказав, що доводи апеляційної скарги про відсутність доказів прийняття спадщини спростовуються змістом постанов нотаріуса, згідно з якими позивачі звернулися у встановлений законом строк, за їх зверненнями була відкрита спадкова справа №10/2018.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги як доказ додану до апеляційної скарги представником позивача копію договору дарування від 15 березня 1991 року на підтвердження належності коштів сплачених у шлюбі як пай особисто ОСОБА_4 , оскільки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Доказів неможливості подання копії вказаного договору до суду першої інстанції позивач не надала. 
З огляду на доводи касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги. 
Посилаючись на неналежність та недопустимість наданих позивачами доказів у справі, відповідач не виклав аргументи, чому вказані ним докази не є належними і допустими.
Верховний Суд також зауважує, що твердження заявника про недослідження судом апеляційної інстанції певних доказів є загальним та спростовується змістом оскаржуваного судового рішення.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Доводи ОСОБА_3 , що суд першої інстанції розглянув справу без участі сторін та за наявності лише заяви позивача ОСОБА_2 про розгляд справи без його участі, тому суд зобов`язаний був в частині вимог ОСОБА_1 залишити позов без рогляду, є необґрунтованими.
З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_1 була обізнана про стан розгляду справи, зверталась до суду із заявою про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності та призначення справи до судового розгляду.
Згідно з розпискою від 11 лютого 2021 року ОСОБА_1 під підпис повідомлена про призначення справи до розгляду по суті на 18 березня 2021 року. 
У судовому засіданні 18 березня 2021 року представник відповідача -  адвокат Шпіть А. В. можливості розгляду справи за відсутності сторін не заперечив, у вирішенні цього питання покладався на розсуд суду.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                          І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      В. В. Яремко