П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11779/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Горовенко А.В. 
Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
02 травня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1   звернулась до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області від 06.04.2022 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком відповідно до п.3 ст.115 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV і провести виплату пенсії з дати звернення - 15.03.2022.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі вказує, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Зокрема апелянт зазначає, що оскільки п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсйне страхування" не пов`язував право на дострокову пенсію жінки, матері інваліда з дитинства, яка виховала його до шестирічного віку із набуттям інвалідності дититиною до цього віку, пункт 2.18 Порядку не відповідає нормі Закону №1058-IV, а тому не може регулювати і поширюватися на вказані правовідносини.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є матір`ю ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22).
Згідно з медичним висновком №82/1 на дитину-інваліда віком до 18 років від 22.10.2009, ОСОБА_2 має захворювання: "цукровий діабет, І тип, важкий перебіг, глікемічний контроль з високим ризиком, вторинна кардіопатія" (а.с. 17-17 зворот).
Також згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ від №424580, ОСОБА_2 з 14.03.2021 встановлено ІІІ групу інвалідності та вказано, що він є інвалідом з дитинства (а.с. 18).
15 березня 2022 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зі зверненням про призначення пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства, що не заперечується сторонами.
Листом від 06.04.2022 №0600-0215-8/23846 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відмову в призначенні їй пенсії відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", з тих підстав, що в доданих до звернення документах не надано медичного висновку закладу охорони здоров"я про первинне визнання інвалідності в дитини до досягнення нею шестирічного віку або виписку з акта огляду в МСЕК про встановлення інвалідності дитині після досягнення 16 років (а.с. 14).
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що мати дитини з інвалідністю має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Якщо ж дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Суд дійшов висновку, що позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері особи інваліда з дитинства, оскільки вона не надала відповідачу висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
В свою чергу позивач стверджує, що її син ОСОБА_2 , визнаний дитиною з інвалідністю, оскільки вона здійснювала за ним догляд, саме тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Разом з тим, висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, позивачем надано не було.
Відтак, на думку суду, не було підтверджено наявності підстав для визнання її сина дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (статті 44 Конституції України).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за № 1788-XII (надалі також - Закон № 1788-ХІІ) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. є і ж ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).
Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV (надалі також - Закон України № 1058-ІV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Статтею 1 Закону України № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.
За приписами абз. 4 п. 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.
Отже право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).
За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.
Таким чином установлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.
Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року за № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до абз. 3 статті 1 Закону України № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну інвалід з дитинства не міститься ані в Законі України № 875-ХІІ, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Зі змісту абзацу 4 п. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.
Отже для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.
Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).
Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України № 1058-IV.
Таким чином Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону України № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Велика Палата Верховного Суду вважала недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття інвалід з дитинства як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.
Як убачається з матеріалів справи, позивач звернулась із відповідною заявою до ГУ ПФУ в Хмельницькій області про призначення їй пенсії достроково по досягненню 50-річного віку як матері, що виховує дитину - інваліда з дитинства. Як підставу для призначення такої пенсії позивачкою надано  медичний висновок №82/1 на дитину-інваліда віком до 18 років від 22.10.2009, згідно якого, ОСОБА_2 має захворювання: "цукровий діабет, І тип, важкий перебіг, глікемічний контроль з високим ризиком, вторинна кардіопатія" (а.с. 17-17 зворот) та довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ від №424580, згідно якої, ОСОБА_2 з 14.03.2021 встановлено ІІІ групу інвалідності та вказано, що він є інвалідом з дитинства (а.с. 18). 
Проте, щоб отримати пенсію достроково по досягнення 50-річного віку як матері дитини-інваліда, позивачкою необхідно було надати висновок лікарсько-консультативної комісії щодо того, що її син мав дійсні медичні показання для визнання її дитиною з дитинства до досягнення шестирічного віку. 
Разом з тим, висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, позивачем надано не було. 
Відтак, не було підтверджено наявності підстав для визнання її сина дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Тому колегія суддів, ураховуючи те, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності такої дитини, а саме до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною з дитинства до досягнення вказаного віку, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно відмовив позивачеві у призначенні такої пенсії, як особі, яка не відповідає законодавчо встановленим вимогам.
Відмовляючи у призначенні пенсії позивачці, ГУ ПФУ в Хмельницькій області діяло у спосіб, строки та у межах, визначених чинним законодавством.
За таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки вона не надала висновку лікарсько-консультативної комісії, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду, які, зокрема, ґрунтуються на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.