Постанова
Іменем України      
 
05 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 753/20109/19
провадження № 61-7627св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., | Олійник А. С., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особі: Державний реєстратор філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Петришин Василь Михайлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
В обґрунтування позову зазначав, що 02 серпня 2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум», Банк) укладено кредитний договір, зобов`язання якого забезпечені нерухомим майном, що визначено у позовних вимогах, яке було передано в іпотеку Банку.
 
13 липня 2018 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договори, згідно із якими остання набула права вимоги за кредитним договором та набула прав іпотекодерждателя.
 
23 листопада 2018 року нерухоме майно перереєстровано на ОСОБА_2 , а 02 серпня 2019 року ОСОБА_2 відчужила це майно на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Позивач зазначав, що набуття ОСОБА_2 права власності на майно вважає незаконним з огляду на те, що передбачену статтею 35 Закону України «Про іпотеку» вимогу про усунення порушення він не отримував. Така вимога була направлена та вручена 24 вересня 2018 року за адресою компанії «Юридична фірма «Онікс», що є робочим місцем адвоката Онищука М. Ю., а зазначений адвокат здійснював представництво його інтересів у цивільній справі №755/25044/14-ц, у якій також брало участь ПАТ «Банк Форум», однак строк дії довіреності закінчився 03 лютого 2018 року та зв`язків вони більше не підтримували. Адвокат не повідомляв ОСОБА_1 про надходження вказаного листа.
 
Також позивач вказував на те, що державний реєстратор під час вчинення реєстраційних дій не переконався в тому, чи є зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення належним доказом, не звернув уваги на те, що отримувачем зазначено « ОСОБА_6 », а адреса отримувача не кореспондується із жодною з адрес, що були вказані у договорах, стороною яких є ОСОБА_1 .
 
З огляду на викладене, позивач просив суд ухвалити рішення, яким скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 29079102 про реєстрацію права власності на садовий будинок загальною площею 231,40 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702415780000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 29076676 про реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0533 га, кадастровий номер 8000000000:90:547:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702297080000, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Петришина В. М. від 23 листопада 2018 року № 44215962; визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 231,40 кв. м, в тому числі жилою площею 133,60 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702415780000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 3404, на підставі якого ОСОБА_2 продала 1/2 частки зазначеного садового будинку ОСОБА_3 та 1/2 частки садового будинку ОСОБА_4 ; скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 32662713 про реєстрацію права власності на 1/2 частки садового будинку загальною площею 231,40 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702415780000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 32662767 про реєстрацію права власності на 1/2 частки зазначеного садового будинку, загальною площею 231,40 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702415780000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 , внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно ОСОБА_7 від 02 серпня 2019 року № 48070616; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0533 га, кадастровий номер 8000000000:90:547:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702297080000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 3406, на підставі якого ОСОБА_2 продала 1/2 частки зазначеної земельної ділянки ОСОБА_3 та 1/2 частки земельної ділянки ОСОБА_4 ; скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 32662903 про реєстрацію права власності на 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0533 га, кадастровий номер 8000000000:90:547:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702297080000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 32662928 про реєстрацію права власності на 1/2 частки зазначеної земельної ділянки за ОСОБА_4 , внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень па підставі рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно ОСОБА_7 від 02 серпня 2019 року № 48070877; витребувати садовий будинок загальною площею 231,40 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702415780000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,0533 га, кадастровий номер 8000000000:90:547:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702297080000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; зареєструвати право власності на зазначений садовий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1 ; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про реєстрацію права власності на зазначений садовий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1 .
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вручення ОСОБА_6 повідомлення про усунення порушення створюють обов`язки безпосередньо для самого позивача. Суд вказав, що оскільки    ОСОБА_2 була законним власником майна, відтак правочини щодо розпорядження майном не можуть бути визнані недійсними. Щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд вказав, що майно вибуло з волі позивача унаслідок укладення ним іпотечного договору, який передбачає підстави для припинення права власності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Витребувано на користь ОСОБА_1 садовий будинок, загальною площею 231,40 кв. м, жилою площею 133,60 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702415780000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,0533 га, кадастровий номер 8000000000:90:547:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702297080000, що знаходиться за тією ж адресою, з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 12 198,35 грн з кожного.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що довіреність ОСОБА_1 , наявність якої суд першої інстанції уважав достатнім для того, щоб стверджувати, що вручення документа представнику прирівнюється до вручення документа довірителю, діяла три роки та припинила свою дію 02 лютого 2018 року (тобто до моменту отримання вимоги від 19 вересня 2018 року про                      усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором № 0263/07/01-N).  
 
Також апеляційний суд зазначив про те, що даних, які б свідчили, що належною адресою ОСОБА_1 для цілей застосування умов іпотечного договору є адреса: АДРЕСА_2 , матеріали справи не містять. 
 
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач не був належним чином повідомленим про вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором, а тому вважав, що звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено з порушенням статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
 
Крім того, апеляційний суд, дійшов висновку про те, що оскільки нерухоме майно вибуло з володіння власника ОСОБА_1 не з його волі, а іншим шляхом, то належним способом захисту його прав є витребування спірного майна у  добросовісного набувача відповідно до вимог статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому лише така позовна вимога підлягає задоволенню.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
 
У серпні 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та залишити в силі рішення суду першої інстанції у зазначеній частині. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:
 
-  безпідставно скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині;
 
-  не врахував, що сам факт отримання ОСОБА_8 вимоги на ім`я позивача і вручення її працівником Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ  «Укрпошта») свідчить про те, що в ОСОБА_8 , як представника позивача, було достатньо повноважень на отримання вимоги на адресу позивача;
 
-  не звернув увагу на те, що закінчення дії довіреності, посвідченої 03 лютого 2015 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н. Ф. та зареєстрованої в реєстрі за № 9-167, виданої позивачем на ім`я ОСОБА_8 не є підтвердженням відсутності повноважень в останнього станом на вересень 2018 року;
 
-  проігнорував те, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження відсутності інших документів, які б уповноважували ОСОБА_8 представляти інтереси позивача;
 
-  не врахував, що підчас надання пояснень у судовому засіданні, яке відбулось 17  лютого 2022 року, свідок ОСОБА_6 зазначив, що він передав позивачу оригінал вимоги після її отримання, що не спростував позивач;
 
-  не звернув увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 направляла вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором № 0263/07/01-N за всіма відомими їй адресами позивача  (які були вказані у матеріалах кредитної справи), в тому числі за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_1 ;
 
-  залишив без вирішення питання щодо компенсації втрат добросовісним набувачам іпотечного майна;
 
-  не врахував правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від  20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17;  відступив від висновків Верховного Суду у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, від 31 січня 2018 року у справі № 910/8763/17. 
 
Також заявник у касаційній скарзі вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 239 ЦК України та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначеної норми права у справах за подібних правовідносин.
 
Разом із касаційною скаргою представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, обґрунтовуючи його тим, що існує реальна загроза позбавлення відповідача спірного майна.
Станом на час розгляду  справи відзиви на касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_5  від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили.
 
Межі касаційного перегляду
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 не містить  доводів щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову, тому вказане судове рішення суду апеляційної інстанції у вказаній частині Верховним Судом не               перевіряється.
 
Отже, постанова Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року перевіряється судом касаційної інстанції лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 серпня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано матеріали справи № 753/20109/19 з Дарницького районного суду міста Києва; у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2022  року відмовлено; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У серпні 2022 року матеріали справи № 753/20109/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року справу № 753/20109/19 призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 серпня 2007 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0263/07/01-N, відповідно до умов якого позичальнику надано кошти в розмірі 290 000,00 дол. США з оплатою за процентною ставкою 11,5 % річних.
 
З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 02 серпня 2007 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. та зареєстрований за реєстровим № 4051. Згідно з умовами договору в іпотеку Банку передано садовий будинок, загальною площею 231,4 кв. м, жилою 133,60 кв. м, та земельну ділянку, загальною площею 0,0533 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктом 6.1 вказаного іпотечного договору сторони цього договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі.
 
Також відповідно до пункту 6.3 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передачі іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодаржателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі поговору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
13 липня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_2 укладено договір №  1216-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором та договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Я. за реєстровим № 1397, відповідно до умов якого права вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшли до ОСОБА_2 
 
19 вересня 2018 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , надіслано вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором № 0263/07/01-N та попереджено, що у разі невиконання вимоги кредитор розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору та статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку».
 
Відправлення та вручення цієї вимоги підтверджується описом вкладення від  19  вересня 2018 року, фіскальним чеком від 19 вересня 2018 року та повідомленням про вручення поштового відправлення, згідно якого відправлення вручено 24 вересня 2018 року, а особою, яка його отримала, значиться « ОСОБА_6 ».
 
23 листопада 2018 року державним реєстратором філії КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришиним В. М. зареєстровано право власності на садовий будинок, загальною площею 231,40 кв. м, жилою площею 133,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 800000000:90:547:0007, загальною площею 0,0533 га, за цією ж адресою, за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності.
 
02 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу садового будинку, згідно із яким кожен з покупців набув право власності на 1/2 частини будинку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 3404.
 
02 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно із яким кожен з покупців набув право власності на 1/2 частини земельної ділянки. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 3406.
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були пов`язані правовідносинами, заснованими на виданій 03 лютого 2015 року нотаріально посвідченій довіреності (ОСОБА_1 - довіритель, ОСОБА_6 - представник). Строк дії довіреності - до 03 лютого 2018 року. Перелік повноважень представника обмежувався здійсненням вчинення дій у зв`язку із судовими провадженнями, як до їх порушення, так і на стадії виконання, та виключно в правоохоронних органах, прокуратурі, суду, органах виконання судових                  рішень.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
 
Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
 
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
 
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 546 ЦПК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК             України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення  стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03 липня 2018 року № 2478-VІІІ (введений в дію 04 лютого 2019 року) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є             предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це  офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
 
За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
 
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від  25  грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
 
Відповідно до пункту 61 цього Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на закріплений у статтях 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
 
Невідповідність поданих реєстратору документів вимогам Порядку № 1127 є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації прав на іпотечне майно за іпотекодержателем.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок, загальною площею 231,40 кв. м, жилою площею 133,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 800000000:90:547:0007, загальною площею 0,0533 га, за цією ж адресою, державним реєстратором філії КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришиним В. М. проведена у повній відповідності з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку» та Порядку № 1127.
 
Натомість, скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не був належним чином повідомленим про вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором, а тому вважав, що звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено з порушенням статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», пунктом 61 Порядку № 1127.
 
Апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до матеріалів справи  19   вересня 2018 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , надіслано вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором № 0263/07/01-N та попереджено, що у разі невиконання вимоги кредитор розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору та статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку».
 
З метою реєстрації права власності на предмет іпотеки, іпотекодержателем було надано Державному реєстратору Філії КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришину В. М. серед іншого зокрема рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 19 вересня 2018 року № 0315063531945, як документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя.
 
Зміст вказаного рекомендованого повідомленням свідчить про те, що відправлення вручено адресату 24 вересня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 , а особою, яка його отримала, значиться « ОСОБА_6 » (т. 1 а. с. 49-51).
 
Судом у цій справі встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що « ОСОБА_6 » це ніхто інший як громадянин ОСОБА_6 
 
ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_1 були пов`язані правовідносинами, заснованими на виданій 03 лютого 2015 року нотаріально посвідченій довіреності (ОСОБА_1 - довіритель, ОСОБА_6 - представник). 
 
Згідно з пунктом 90 Загальної частини Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, адресат може уповноважити іншу особу на одержання адресованого йому поштового відправлення, коштів за поштовим переказом за довіреністю, що оформляється в установленому законодавством порядку. Довіреність на одержання поштового відправлення, коштів за поштовим переказом може бути посвідчена нотаріально, посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання. Після пред`явлення оригіналу довіреності її копія залишається в об`єкті поштового зв`язку.
 
Відповідно до пункту 106 вказаних Правил під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище.
 
Аналіз змісту вказаних положень Правил надання послуг поштового зв`язку, дає підстави для висновку, що вручення працівником поштового зв`язку поштового відправлення представнику адресата, презюмує факт того, що цим працівником поштового зв`язку здійснено попередню перевірку повноважень довірителя із дотриманням визначеної Правилами процедури, і встановлено, що такі повноваження підтверджено належним чином.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 222/1402/16.
 
З огляду на викладене, сам факт отримання ОСОБА_6 вимоги на ім`я позивача і вручення її працівником АТ «Укрпошта» 24 вересня 2018 року свідчить про те, що у ОСОБА_6 на цей момент було достатньо повноважень на вчинення цих юридично значимих дій. 
 
Також закінчення дії довіреності ОСОБА_1, посвідченої 03 лютого 2015 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н. Ф., виданої, зокрема і на ім`я ОСОБА_6 , не є підтвердженням відсутності повноважень останнього станом на вересень 2018 року, бо такі повноваження можуть бути засновані на інших правових підставах (довіреностях, дорученнях, договорах), які не встановлені судом.
 
Тому рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення                 (т. 1 а. с. 51), підписане представником позивача - ОСОБА_6 , з урахуванням положень статті 239 ЦК України, номінально є підтвердженням факту отримання позивачем ОСОБА_1 письмової вимоги ОСОБА_2 та початку відрахунку встановленого законом і іпотечним договором тридцятиденного строку на виконання позивачем такої письмової вимоги.
 
У свою чергу обов`язок довести протилежне, а саме факт протиправності дій працівників установи поштового зв`язку та відсутність повноважень на отримання кореспонденції на ім`я позивача у ОСОБА_6 , відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, покладено саме на сторону позивача.
 
Однак таких доказів у процесі розгляду справи позивач не надав, не здобув таких доказів і апеляційний суд.
 
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18,                       від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, та постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, від 31 січня 2018 року у справі № 910/8763/17.
 
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
 
Отже, апеляційний суд неправильно здійснив розподіл тягаря доведення між сторонами, а тому дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову та часткове його задоволення.
 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на наступне.
 
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може                 бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на              умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного                права.
 
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
 
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
 
Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ                від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
 
Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
 
Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
 
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.                      З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
 
З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої            рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
 
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким                 відчуженням.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від  20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц.
 
Ухвалюючи рішення про витребування в ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 спірного майна, апеляційний суд вказаного не врахував, не надав оцінку аспекту добросовісності/недобросовісності набувачів, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності набувачів  майна.
 
За відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, оскаржувана постанова апеляційного суду також не може вважатися такою, що відповідає нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд безпідставно скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалив власне судове рішення у справі.
 
Тож наведені заявником підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, та відповідні доводи касаційної скарги підтвердилися.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині і залишення в силі рішення суду першої інстанції, відповідно до частин першої та другої статті            141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 19 210,00 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.  
 
Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 рокув оскаржуваній частині скасувати, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року залишити в силі. 
 
Стягнути із ОСОБА_1 а на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 19 210,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| В. В. Яремко