Номер провадження: 22-ц/813/293/23 
Справа № 501/3076/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Власенко С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В. 13 листопада 2019 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Іллічівського міського суду Одеської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (т.1 а.с. 2-8).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивачів, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.03.2014 року №59, військовослужбовця військової служби за контрактом солдата ОСОБА_3 , прийнятого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.03.2014 року №20-к на військову службу за контрактом осіб рядового складу та призначеного на посаду кулеметника 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону, ВОС - 101627А, з 12.03.2014 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення і ОСОБА_3 вважався таким, що з 12.03.2014 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 530 грн. на місяць, як «рядовий».
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.06.2018 року, ОСОБА_3 дійсно у липні 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції с. Маринівка Шахтарського району Донецької області, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі Безпеки України від 24.07.2014 року №69, вважається таким, що 07.07.2014 року прибув в район виконання службових (бойових) завдань (4 кілометри південно-східніше м. Авросіївка Донецької області, відмітка 117,9) солдат ОСОБА_3 , кулеметник 1 механізованого відділення механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
У свідоцтві про смерть, в графі «місце смерті» зазначено «Україна, Донецька область, Шахтарський район, село Маринівка».
Згідно витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, поранення і причина смерті ОСОБА_3 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. ОСОБА_3 , на підставі Указу Президента України від 15.05.2015 року, був нагороджений Орденом «За мужність ІІІ ступеня». За фактом смерті ОСОБА_3 було проведено службове розслідування та прийнято рішення вважати солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області під час бою внаслідок застосування стрілецької зброї та пострілу танку з боку невідомих озброєних формувань.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено (т.1 а.с. 185-189).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.1 а.с. 195-203).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмова у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, у зв`язку із тим, що факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено актами Верховної ради України та Президента України і встановлення цього факту рішенням суду не потребує - фактично позбавляє заявників права на судовий захист.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Сторони про розгляд справи на 25.04.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що юридичний факт, про встановлення якого порушують у даній справі питання заявники (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та не може бути встановлений в порядку окремого провадження.
Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з таким висновком суду, оскільки суд першої інстанції, розглядаючи заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не звернув уваги на суть та мету цієї заяви, а саме: встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю сина заявників та військовою агресією Російської Федерації проти України..
З матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.26).
Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.03.2014 року №59, військовослужбовця військової служби за контрактом солдата ОСОБА_3 , прийнятого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.03.2014 року №20-к на військову службу за контрактом осіб рядового складу та призначеного на посаду кулеметника 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону, ВОС - 101627А, - з 12.03.2014 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення і вирішено вважати таким, що з 12.03.2014 року, справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 530 грн. на місяць, як «рядовий» (т.1 а.с.27).
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.06.2018 року, ОСОБА_3 дійсно у липні 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції с. Маринівка Шахтарського району Донецької області, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.28).
Згідно витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі Безпеки України від 24.07.2014 року №69 визнано таким, що 07.07.2014 року прибув в район виконання службових (бойових) завдань (4 кілометри південно-східніше м. Авросіївка Донецької області, відмітка 117,9) солдата ОСОБА_3 , кулеметника 1 механізованого відділення механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону (т.1 а.с.29).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.171).
У свідоцтві про смерть, в графі «місце смерті» зазначено «Україна, Донецька область, Шахтарський район, село Маринівка».
Згідно витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, - поранення і причина смерті ОСОБА_3 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (т.1 а.с.70).
На підставі Указу Президента України від 15.05.2015 року ОСОБА_3 був нагороджений Орденом «За мужність ІІІ ступеня» (т.1 а.с.73).
За фактом смерті ОСОБА_3 було проведено службове розслідування та прийнято рішення вважати солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області під час бою внаслідок застосування стрілецької зброї та пострілу танку з боку невідомих озброєних формувань (т.1 а.с.161-162).
Згідно акту проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 від 18.09.2014 року, визнано солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області під час бою внаслідок застосування стрілецької зброї та пострілу танку з боку невідомих озброєних формувань (т.1 а.с.165-166).
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Згідно абзацу 2 постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 року №145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», із 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Верховна Рада України 15.04.2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що стосувався АРК та м. Севастополя, відповідно до ст.2 якого, ним визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-УІП було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором.
Президент України Указом від 24.09.2015 року №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якою визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року (втратив чинність 07.05.2022 року) було визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та регулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.
Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на останню відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.
Військові дії Російської Федерації на території України визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме: Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.
З урахуванням наведеного та наявних у матеріалах справи доказів колегія суддів погоджується з доводами заявників про те, що смерть їх сина - ОСОБА_3 при виконанні обов`язків військової служби 16.04.2014 року в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області, сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Верховним Судом у постанові від 05.12. 2022 року у справа №490/6057/19-ц висловлена правова позиція, згідно якої встановлення факту, що має юридичне значення, щодо загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю військовослужбовця та військовою агресією Російської Федерації. Від встановлення факту загибелі військовослужбовця при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. Тобто, відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання загиблим статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням членами сім`ї загиблого допомоги від гуманітарних організацій та можливості звернення членів сім`ї загиблого до міжнародних судів із відповідними вимогами.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право на життя, а також на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку можуть встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника та лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст.1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08.07.2004 року №48787/99, §333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19.10.2012 року №№43370/04, 8252/05 and 18454/06, §109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16.06.2015 року №40167/06, §130).
Колегія суддів зазначає, що встановлення юридичного факту смерті сина заявників ОСОБА_3 при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_3 в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області, яка сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявників юридичні наслідки - визначення статусу ОСОБА_3 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12.08.1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій.
Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявників.
Колегія суддів враховує, що одним із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне.
Зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.
Підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (який діяв на час звернення заявника до суду), дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд у справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц.
На підставі вищезазначеного та враховуючи, що встановлення юридичного факту смерті ОСОБА_3 при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки встановлення даного факту породжує для заявників певні правові наслідки.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та не визначився із характером спірних правовідносин що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2019 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, --
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2019 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби ІНФОРМАЦІЯ_3 в районі с. Маринівка Шахтарського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 травня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе