У х в а л а  
 
27 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 169/849/21
провадження № 61-3693ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                        Стрільчука В. А.,   
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 07 червня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати,
В с т а н о в и в:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Турійського районного суду Волинської областііз вказаним позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати, в якому просив розірвати договір оренди землі від 04 травня 2007 року та стягнути з відповідача 1 925,00 грн - заборгованості з орендної плати, 25 762,00 грн - пені, 240,56 грн - збитків від інфляції, 105,78 грн - трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі, відповідно до якого відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що розташована на території Перевалівської сільської ради Турійського району Волинської області, загальною площею 2.11 га, строком на 49 років зі сплатою орендної плати в розмірі 275,00 грн два рази в рік.
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 23 березня 2007 року вона складається із трьох земельних ділянок: площею 0.75 га з кадастровим номером 0725585300:01:002:0401, площею 0.75 га з кадастровим номером 0725585300:01:002:0354, та площею 0.61 га з кадастровим номером 0725585300:04:002:0407.
ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 вищевказані земельні ділянки, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 07 грудня 2018 року. Позивач особисто повідомив відповідача про те, що успадкував земельні ділянки, надав копії правовстановлюючих документів, неодноразово просив сплачувати орендну плату. Відповідач мотивував свою відмову тим, що на даний час земельних ділянок не обробляє.
На пропозицію розірвати договір оренди за взаємною згодою, відповідач відмовився.
Як спадкоємець, до якого перейшли усі права і обов`язки орендодавця, він має право вимагати у відповідача на підставі частини 1 статті 28 Закону України «Про оренду землі» та пункту 28 Договору оренди, використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням, вимагати своєчасного внесення орендної плати. Цих обов`язків відповідач не виконує, чим порушує вимоги статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі». Відповідач у порушення умов договору оренди землі від 04 травня 2007 року жодного разу не сплатив йому орендну плату.
Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 07 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року, позов задоволено частково.
Розірвано договір оренди землі від 04 травня 2007 року, укладений між                ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований у Турійському районному відділі Волинської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04 травня 2007 року за № 040709200001.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати у розмірі 1 650, 00 грн, пеню - 10 642,50 грн, інфляційні збитки за час прострочення грошового зобов`язання - 189,61 грн, три проценти річних від простроченої суми - 8,72 грн. У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором оренди від                         04 травня 2007 року, не сплачував орендної плати за період з 2018 року по листопад 2021 року, не використовував земельної ділянки відповідно до цільового призначення, сторони не могли дійти згоди щодо розірвання договору, хоча кожна із сторін не заперечує необхідності розірвання договору, а тому наявні підстави для розірвання цього договору.
ОСОБА_1 порушив умови договору оренди землі від 04 травня 2007 року, а саме: не сплачував орендну плату в порядку та розмірі, що визначена договором, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, пені, збитків від інфляції та трьох процентів річних з врахуванням строку позовної давності.
16 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі - заявник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Турійського районного суду Волинської області від 07 червня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Турійського районного суду Волинської області від 07 червня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року касаційну скаргу заявника на рішення Турійського районного суду Волинської області від 07 червня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2023 рокув справі залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги,  який не міг перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.
 
На виконання вимог указаної вище ухвали заявник, у встановлений судом строк, надіслав заяву про усунення недоліків.
 
Дослідивши касаційну скаргу заявника, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу;  справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.
Як убачається з матеріалів касаційного провадження предметом позову є розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 28 033,34 грн.
Справа є незначної складності і ціна позову в даній справі становить 28 033,34 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00*100=268 400,00 грн).
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Разом із цим, у касаційній скарзі заявник посилається на обставини, передбачені підпунктами в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга має виняткове значення для заявника, оскільки стягнуті судом кошти становлять надмірний тягар для заявника та поставили його у вкрай скрутне матеріальне становище. Він отримує пенсію у розмірі 2 100,00 грн на місяць, є інвалідом ІІІ групи, постійно приймає знеболюючі препарати, йому важко пересуватися, він періодично лікується стаціонарно, потребує операції і стоїть на черзі на її проведення за державні кошти. Стан його здоров`я не дозволяє йому працювати.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. 
Вказані доводи касаційної скарги не містять достатніх обґрунтувань для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями у цілому не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
У х в а л и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_1 на рішення Турійського районного суду Волинської області від                        07 червня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати.
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         В. М. Ігнатенко

 
С. О. Карпенко 

 
В. А. Стрільчук