Постанова                                    
Іменем України
 
10 травня 2023 року                     
м. Київ
 
справа № 305/75/17
 
провадження № 61-8477св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.                      (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
третя особа - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради Закарпатської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                   яка подана їхнім представником - адвокатом Стецяк Тетяною Іванівною,  на постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 липня 2022 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради Закарпатської області                                 (далі - КП «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради Закарпатської області), про визначення порядку користування нерухомим майном шляхом його розподілу та виділу в натурі часток майна, що                                 є у спільній частковій і спільній сумісній власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником: 
- половини (1/2 частини) спареного житлового будинку - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,94 кв. м, спільно з об`єктами нерухомості: літньою кухнею, зазначеною на плані літерою «Б», літньою кухнею, зазначеної на плані літерою «В», сараю, зазначеного на плані літерою «Г», сараю, зазначеного на платні літерою «Д», гаража, зазначеного на плані літерою «Е» та вбиральні, зазначеною на плані літерою «Ж», на підставі договору дарування, укладеного 05 березня 2015 року між нею та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу  Небогою М. П., 
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,0459 га, розташованої на АДРЕСА_2 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на підставі договору дарування 1/2 частини земельної ділянки, укладеного 05 лютого 2015 року між нею та                  ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П.; 
- 1/2 частини нежитлового приміщення - кафе з надбудовою другого поверху за АДРЕСА_3 , загальною площею 75,91 кв. м, на підставі договору дарування 1/2 частини нежилого приміщення, укладеного 27 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П.
 
Інша 1/2 частина даного нерухомого майна, як спареного житлового будинку (квартира АДРЕСА_4 ) з присадибною земельною ділянкою, так і 1/2 частина нежитлового приміщення - кафе з надбудовою другого поверху                       (на АДРЕСА_3 ), належить іншому співвласнику -                    ОСОБА_4 , відповідно до договору дарування 1/2 частини половини спареного будинку за АДРЕСА_5 ) та обслуговуючої будівлі гаража в цілій частині, що знаходиться на АДРЕСА_2 , укладеного                  04 грудня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П. за № 1591; договору дарування 1/2 частини половини спареного житлового будинку з обслуговуючими будівлями: літньою кухнею (2.Б), літньою. кухнею (3.В), сараєм (4.Г), сараєм (5.Д) та вбиральнею за АДРЕСА_2 , укладеного 08 лютого 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу  Небогою М. П. за № 243; свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 17 січня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради № 5 від 05 січня 2011 року.
 
ОСОБА_2 є співвласником на праві спільної сумісної                                власності: 
- 1/2 частини нежитлового приміщення - кафе з надбудовою другого поверху за АДРЕСА_3 , загальною площею 75,91 квадратних метрів, належного ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 17 січня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради № 5 від 05 січня 2011 року. 
 
Зазначали, що половина спареного житлового будинку (квартира АДРЕСА_1 ) із надвірними будівлями, господарськими спорудами та прибудовами є одноповерховою капітальною будівлею, яка складається із загальної корисної площі - 77,94 кв. м, основної площі - 58,18 кв. м. Надвірні будівлі, господарські споруди та прибудови - це дві літні кухні (літери Б-В), два сараї (літери Г-Д), гараж та вбиральня.                        Кафе з надбудовою другого поверху над частиною приміщення на АДРЕСА_3 є капітальною будовою загальною корисною площею - 75,91 кв. м, основною площею - 43,53 кв. м.
 
Позивачі посилалися на те, що ОСОБА_6 добровільно вирішити порядок користування між співвласниками належним нерухомим майном не бажає.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визначити порядок користування нерухомим майном шляхом його розподілу та виділу в натурі часток майна, що є у спільній частковій і спільній сумісній власності згідно з варіантами, визначеними судовим експертом на підставі ухвали суду від 20 квітня 2017 року.

 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року у складі судді Тулика І. І. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Розділено в натурі спарений житловий будинок - одноповерхову квартиру             АДРЕСА_4 з надвірними спорудами та господарськими будівлями загальною площею будинковолодіння 149,34 кв. м, з яких: по будівлі - 77,94 кв. м, основної - 58,18 кв. м, допоміжної - 19,76 кв. м; гараж з другим поверхом та добудовою - 71,4 кв. м, які розташовані у будинку за АДРЕСА_2 та належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ідеальних частках по 1/2 кожній, виділивши у власність:
ОСОБА_1 :
- приміщення-кімнату Літера (1-а) - площею 22,38 кв. м;
- приміщення-прихожу Літера (2-в) - площею 8,14 кв. м;
- приміщення-кімнату Літера (3-с) - площею 14,24 кв. м;
- приміщення-кухню Літера (4-д) - площею 8,64 кв. м;
- приміщення-прихожу Літера (5-є) - площею 2,00 кв. м;
- приміщення-прихожу Літера (8) - площею 5,5 кв. м
- приміщення-туалет Літера (9) - площею 1,3 кв. м;
- приміщення-ванну Літера (4) - площею 12,50 кв. м, що становить загальну площу 74,52 (сімдесят чотири цілих п`ятдесят дві сотих) квадратних метрів,                з яких 36,62 кв. м - основна площа, 37,7 кв. м - допоміжна.
Всього виділено ОСОБА_1 зазначених приміщень житлового та нежитлового призначення загальною площею 74,52 кв. м, відповідно до варіанту № 1 висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня                       2017 року (план-схема у додатках № 5, позначених червоним кольором).
Зобов`язано ОСОБА_1 власними силами та за власні кошти замурувати двері та зсунути перестінок, замурувати перестінки в туалеті (відповідно                   до креслення додатку № 5 висновку будівельно-технічної експертизи                         від 15 червня 2017 року).
ОСОБА_6 :
- приміщення-кімнату Літера (1) - площею 18,26 кв. м;
- приміщення-кімнату Літера (2) - площею 22,84 кв. м;
- приміщення-кухню Літера (3) - площею 13,80 кв. м;
- приміщення-ванну Літера (6) - площею 2,49 кв. м;
- приміщення-прихожу Літера (5) - площею 3,47 кв. м;
- приміщення-прихожу-кімнату Літера (7) - площею 13,86 кв. м, що становить загальну площу 74,82 кв. м, з яких 41,1 кв. м - основна площа,                                       33,72 кв. м - допоміжна.
Всього виділено ОСОБА_3 зазначених приміщень житлової квартири загальною площею 74,82 кв. м, відповідно до варіанту № 1 висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року (план-схема                            у додатках № 5, позначених зеленим кольором).
Розділено в натурі земельну ділянку, яка належить до квартири АДРЕСА_1 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), виділивши                                у власність:
ОСОБА_1 земельну ділянку площею S-229,5 кв. м (відповідно                                до висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року                  (план-схема варіант № 1 у додатках № 8, позначених червоним кольором);
ОСОБА_6 земельну ділянку площею S-229,5 кв. м (відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року (план-схема варіант № 1 у додатках № 8, позначених зеленим кольором).
Розділено в натурі нежитлове приміщення - кафе з надбудовою другого поверху за АДРЕСА_3 , виділивши            у власність:
ОСОБА_1 як співвласнику 1/2 частки: приміщення-торговий                                    зал - площею 37,97 кв. м.
Всього виділено ОСОБА_1 зазначених нежитлових приміщень загальною площею 37,97 кв. м відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року (план розподілу в додатках № 7, позначених червоним кольором).
ОСОБА_6 як співвласнику 1/4 частки: приміщення-офісне Літера (3) - площею 16,59 кв. м; приміщення-коридор, сходова клітка      Літера (3-в) - площею 2,08 кв. м, що становить загальну площу 18,67 кв. м.
Всього виділено ОСОБА_6 зазначених нежитлових приміщень загальною площею 18,67 кв. м відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року (план розподілу в додатках № 7, позначених зеленим кольором).
ОСОБА_2 як співвласнику 1/4 частки: приміщення-допоміжне                    Літера (2) - площею 17,48 кв. м; приміщення-санвузол Літера (3-а) -     площею 1,49 кв. м, що становить загальну площу 18,97 кв. м.
Всього виділено ОСОБА_2 зазначених нежитлових приміщень загальною площею 18,97 кв. м відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року (план розподілу в додатках № 7, позначених синім кольором).
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 та                         ОСОБА_2 , будучи співвласниками спірного нерухомого майна, мають гарантоване законом право на розподіл житлового будинку (квартири), встановлення порядку користування та виділення окремої частки спільної земельної ділянки в натурі для обслуговування цього жилого будинку (його частини) (квартири), пропорційних часток господарських будівель і споруд відповідно належної співвласникам частини житлового будинку (квартири) та нежитлового приміщення.
 
Здійснюючи поділ кафе з надбудовою другого поверху, районний суд виходив з того, що його 1/2 частини належить ОСОБА_1 , а інша половина є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . 
 
При цьому суд першої інстанції посилався на висновок судової                будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року, яким визначено можливі варіанти розподілу спірного майна між сторонами у справі.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позов є передчасним та недоведеним, відтак, задоволенню не підлягає.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що висновок експерта           від 15 червня 2017 року, яким визначено можливі варіанти розподілу спірного майна (спареного житлового будинку - одноповерхової квартири № 2 (два) з надвірними спорудами та господарськими будівлями) між сторонами у справі, є неналежним доказом у справі.
Зокрема, експертом безпідставно включено до об`єкту поділу прибудову                  під № 7 загальною площею 13,86 кв. м, правовий статус якої є невизначеним, оскільки в технічному паспорті на вказане нерухоме майно така прибудова не значиться та не входить до загальної площі майна, що зареєстроване у встановленому законодавством порядку. 
Також висновок експерта є неналежним доказом щодо розподілу гаража, який наразі є двоповерховою недобудовою.
 
Оскільки кафе з надбудовою другого поверху ще до укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувало в оренді приватного підприємства, одноосібним власником якого була ОСОБА_3 (яка займалася підприємницькою діяльність ще до укладення шлюбу), то подальше придбання такого майна малим підприємством відбулося фактично за рахунок коштів від такої підприємницької діяльності ОСОБА_3 . Отже, отримання ОСОБА_3 такого майна у власність у 2004 році внаслідок ліквідації підприємства свідчить, що таке майно набуте нею за кошти, що належать їй особисто, а відтак воно є її особистою власністю і не підлягає поділу як спільна сумісна власність подружжя. Подальша перебудова такого майна в кафе не дає підстав для віднесення його до спільного майна подружжя, а доказів того, що така перебудова здійснена за спільні кошти і що у зв`язку із цим таке майно набуло статусу спільної сумісної власності матеріали справи не містять.
 
Крім того, оскільки вимога про поділ квартири з господарськими спорудами не підлягає задоволенню, враховуючи єдність земельної ділянки з нерухомим майном, позовна вимога про поділ земельної ділянки також є передчасною.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 липня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У серпні 2022 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2022 року справу призначено до розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року касаційне провадження у справі поновлено.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивована тим, що відповідач не надала жодного заперечення щодо розподілу будинку, не просила здійснити інший розподіл ніж той, що здійснив суд, не надавала заперечення на ухвалу про призначення експертизи або сам експертний висновок.
 
Суд апеляційної інстанції не навів мотивів неналежності експертного висновку, зокрема, не вказав, чи експертиза була проведена без ухвали суду, або чи експерт не надав відповіді на питання, або вийшов за межі поставлених питань тощо.
 
Зазначають, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були одружені з 1993 року, набули права власності на будинок на АДРЕСА_5 ще у 2011 та 2012 роках, вони спільно збудували прибудови, які стали їх спільною сумісною власністю.
 
Вважають, що апеляційний суд неправильно застосував норми СК України до правовідносин, які виникли у 1995 році, оскільки за чинним на той час КпШС України майно, придбане у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім подарованого та успадкованого, і на нього не поширюється режим особистої власності. При цьому не зрозуміло, на підставі яких доказів суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що кошти, які відповідачка витратила на придбання перукарні, належали їй особисто в 1995 році. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вклад ОСОБА_3 до статутного фонду Малого підприємства «Маклер» з метою придбання перукарні. Вона сплатила спільні сімейні кошти за об`єкт на підставі окремого договору купівлі-продажу.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення                  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказують неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                                 у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 09 червня 2021 року у справі № 473/4520/18 та від 16 червня 2021 року у справі                               № 1008/339/12, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником: 
- половини (1/2 частини) спареного житлового будинку - квартири АДРЕСА_1 загальною площею 77,94 кв. м, спільно з об`єктами нерухомості - літньої кухні, зазначеної на плані літерою «Б», літньої кухні, зазначеної на плані літерою «В», сараю, зазначеного на плані літерою «Г», сараю, зазначеного на плані літерою «Д», гаража, зазначеного на плані літерою «Е» та вбиральні, зазначеної на плані літерою «Ж», згідно з договором дарування, укладеного 05 березня 2015 року між                    ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П. за реєстровим номером 391, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу: 34585319, сформований 05.03.2015 р.; 
- 1/2 (однієї другої) частини земельної ділянки загальною площею                   0,0459 га, розташованої на АДРЕСА_2 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), згідно з договором дарування 1/2 частини земельної ділянки, укладеного   05 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу  Небогою М. П. за реєстровим номером 392, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу: 34586190, сформований 05 березня 2015 року;
- 1/2 (однієї другої) частини нежитлового приміщення - кафе з надбудовою другого поверху за АДРЕСА_3 загальною площею 75,914 кв. м, згідно з договором дарування 1/2 частини нежилого приміщення, укладеного 27 лютого        2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П. за реєстровим номером 355, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу: 34280973, сформований 27 лютого 2015 року.
 
Інша 1/2 частина даного нерухомого майна, як спареного житлового будинку (квартира АДРЕСА_4 ) з присадибною земельною ділянкою, так і 1/2 частина нежитлового приміщення - кафе з надбудовою другого поверху ( АДРЕСА_3 ), належить ОСОБА_3 згідно з: 
- договором дарування 1/2 частини половини спареного будинку за АДРЕСА_5 ) та обслуговуючої будівлі гаража в цілій частині, що знаходиться на АДРЕСА_2 , укладеного  04 грудня 2011 року між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з другої сторони, посвідченим приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П. за            № 1591;
- договором дарування 1/2 частини половини спареного житлового будинку           з обслуговуючими будівлями: літньою кухнею (2.Б), літньою кухнею (3.В), сараєм (4.Г), сараєм (5.Д) та вбиральнею за АДРЕСА_2 , укладеним 08 лютого 2012 року між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з другої сторони, посвідченим приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М. П. за № 243; 
- свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданим 17 січня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради Закарпатської області за № 5 від 05 січня 2011 року.
 
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено 20 листопада 1993 року.
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 відновлено дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 . 
 
Спірне майно, а саме кафе з надбудовою другого поверху за адресою:                   АДРЕСА_3 (яке на той момент мало статус чоловічої перукарні) було придбане 15 липня 1994 року в порядку приватизації державного майна Малим підприємством «Маклер», яке до того (з 15 липня 1992 року) перебувало у нього в оренді (том 1, а. с. 154, 165, 168-179).
 
Зазначене підприємство створено до реєстрації шлюбу між сторонами                  (у 1992 році). При цьому єдиним засновником (власником) вказаного підприємства є ОСОБА_3 , яка одночасно була його директором. Саме нею вносилися кошти на рахунок органу приватизації за придбання спірного майна (том 1, а. с. 150).
 
05 квітня 2004 року внаслідок ліквідації Малого підприємства «Маклер» будівля чоловічої перукарні за адресою АДРЕСА_3 перейшла у власність його єдиному засновнику - ОСОБА_8                                    (том 1, а. с. 166).
 
27 жовтня 2014 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину кафе з надбудовою другого поверху за адресою АДРЕСА_3 , а той в свою чергу 27 лютого 2015 року подарував 1/2 частки ОСОБА_1               (том 1, а. с. 21, 22).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.
 
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
 
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей,                 а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу). 
 
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
 
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
 
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
 
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за                     № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
 
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
 
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня           2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18),                від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження                       № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі             № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого               2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21),                         від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження                             № 61-9283св22) та ін.
 
Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі                        № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).
 
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
 
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеними у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
 
Щодо позовних вимог про визначення порядку користування спареним житловим будинком - одноповерховою квартирою АДРЕСА_4 та гаражем шляхом їх розподілу та виділу в натурі часток
 
У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на половину спареного житлового будинку від 22 березня 2012 року, у якому зображено план-схему половини спареного житлового будинку - одноповерхової квартири АДРЕСА_4 , загальна площа якого становить 77,94 кв. м.
 
Визначаючи варіанти розподілу та користування спірною половиною спареного житлового будинку, експертом було додатково включено до загальної площі спірного майна, яке підлягає розподілу, 13,86 кв. м прибудови, правовий статус якої не визначений, та право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку.
 
Також апеляційним судом встановлено, що спірний гараж, порядок користування яким просить встановити позивач, є недобудованою двоповерховою будівлею.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 15 червня                   2017 року, яким визначено можливі варіанти розподілу спірного майна між сторонами по справі, є неналежним доказом у справі, оскільки експертом, для визначення варіантів розподілу спірного нерухомого майна, до загальної площі майна, що зареєстроване у встановленому законодавством порядку та підлягає розподілу, включено площі, правовий статус яких є невизначеним.
З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про помилковість врахування судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2017 року.
 
Зазначене суд апеляційної інстанції врахував та правильно визначив, що  спірне майно, а саме: прибудова площею 13,86 кв. м та недобудована двоповерхова будівля (гараж) не мають правового статусу. Проте для вирішення справи по суті апеляційний суд не призначив у справі судової будівельно-технічної експертизи, якою би визначався порядок користування нерухомим майном шляхом його розподілу та виділу в натурі часток майна, що є у спільній частковій власності, без врахування площ, правовий статус яких не визначено.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду                   у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження            № 14-56цс22) відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, на який у касаційній скарзі посилається ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Щодо позовних вимог про визначення порядку користування кафе з надбудовою другого поверху шляхом його розподілу та виділу в натурі часток
 
Відповідно до статті 22 КпШС України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
 
Судами встановлено, що у 1992 році було створено МП «Маклер», засновником якого була ОСОБА_8 . 
Спірне нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 з 15 лютого 1992 року перебувало у оренді МП «Маклер» та було чоловічою перукарнею. 
20 листопада 1993 року ОСОБА_8 уклала шлюб                                                з ОСОБА_2 
15 грудня 1994 року МП «Маклер» в порядку приватизації державного майна набуло права власності на спірне нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .
05 квітня 2004 року МП «Маклер» було ліквідовано.
Спірне нежитлове приміщення перейшло у власність ОСОБА_8 .
У 2013 році спірне нежитлове приміщення було перебудовано на кафе.
 
Звертаючись до суду з позовом щодо визначення порядку користування  зазначеним нежитловим майном - кафе, ОСОБА_2 вважав, що воно         є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2019 року у справі                             № 490/1408/15-ц (провадження № 61-30034св18) вказано, що вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права,                        що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.
 
Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, апеляційний суд зазначив, що приміщення кафе є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , оскільки спірне майно ще до укладення шлюбу перебувало в оренді приватного підприємства, одноосібним власником якого була ОСОБА_3 (яка займалася підприємницькою діяльність ще до укладення шлюбу), відтак подальше придбання такого майна підприємством відбулося фактично за рахунок коштів від такої підприємницької діяльності ОСОБА_3 .
 
З висновками суду апеляційної інстанції про належність спірного майна до особистої приватної власності ОСОБА_8 (на момент набуття нею права власності на нього) колегія суддів погоджується.
Зокрема, судом правильно враховано, що МП «Маклер» було створено ОСОБА_8 до моменту укладення шлюбу з ОСОБА_2 , отже внесок у статутний фонд підприємства вносився відповідачкою з особистих коштів. Сплачені на виконання договору купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) від 16 листопада 1995 року кошти належали МП «Маклер» та були отримані ним від здійснення підприємницької діяльності підприємством. Відтак, ліквідація підприємства мала наслідком набуття його засновником права власності на майно підприємства. При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження того, що внесок у статутний фонд підприємства проведений ОСОБА_8 за рахунок спільних коштів подружжя.
 
У касаційній скарзі заявники вказують, що кошти у сумі 355 млн. карбованців за викуп спірного приміщення було надано ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_8 практично ніколи не працювала та не мала доходу, проте визнають, що сторонами не надано суду доказів на підтвердження цих фактів.
 
Враховуючи зазначене, підстави вважати, що спірне нерухоме майно - кафе з надбудовою другого поверху, є спільною сумісною власністю подружжя відсутні.
 
Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Наявний у матеріалах справи висновок будівельно-технічної експертизи            від 15 червня 2017 року (том 1, а. с. 55-80) не може бути доказом для  вирішення позовної вимоги про визначення порядку користування нерухомим майном шляхом його розподілу та виділу в натурі часток майна, що є у спільній сумісній власності, оскільки експертом запропоновано варіанти розподілу користування спільною сумісною власністю, ураховуючи, що ОСОБА_2 є співвласником 1/2 частки кафе з надбудовою другого поверху. Встановивши, що 1/2 частки кафе з надбудовою другого поверху  не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , суду апеляційної інстанції слід було у порядку, передбаченому ЦПК України, призначити судову будівельно-технічну експертизу для визначення порядку користування спірним майном двома співвласниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .
 
Апеляційним судом спір по суті не вирішено, а такий спір між сторонами існує. При цьому висновки апеляційного суду є суперечливими. Так, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що вимога про розподіл житлового будинку є передчасною. Проте такий висновок не передбачає права на пред`явлення подібного (повторного) позову на зазначених підставах і він суперечить висновкам Великої Палати верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі    № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), які суду слід враховувати при новому розгляді.
 
Зазначивши, що висновок експерта є неналежним доказом у цій справі, апеляційний суд не врахував вимоги частини першої статті 77 ЦПК України.
 
Неналежним доказом висновок експерта може бути лише у разі, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.
 
Решта сумнівів щодо висновку експерта усуваються у порядку, передбаченому статтями 111, 112, 113 ЦПК України шляхом призначення комісійної, комплексної, додаткової і повторної експертизи.
 
Таких процесуальних дій у змагальному процесі апеляційний суд не здійснив.
 
За таких обставин ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
З огляду на те, що до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити власне рішення, ухвалені у справі судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного, об`єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення.
 
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, вирішити питання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, та вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
Ураховуючи вищевикладене судове рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Щодо судових витрат
 
У підпункті в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
 
У справі, що переглядається, касаційна скарга ОСОБА_1 ,                   ОСОБА_2 задоволена частково, а справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Тобто остаточного рішення по суті спору касаційним судом не було прийнято, а тому за таких обставин підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 липня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець