Номер провадження: 33/813/908/23
Номер справи місцевого суду: 521/5815/23 
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А. 
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

        26.05.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Нечитайло А.Ю.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 25 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №091747 від 09.02.2023 року, водій ОСОБА_2 о 13 годині 35 хвилин 09 лютого 2023 року керував транспортним засобом «BMW Х5», номерний знак НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Київське шосе, 1, не маючи права та відповідної категорії на керування таким транспортним засобом. Вказане правопорушення, відповідно протоколу про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_2 повторно протягом року. Вказані дії водія ОСОБА_2 працівниками поліції кваліфіковані як правопорушення, що передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року, визнано винним ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення відповідно до ч. 5 ст. 126 КУпАП. Притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 40 800,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 536,80 грн.
Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року та прийняти нову постанову, якою провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В судове засідання, призначене на 26.05.2023 року на 11:00 годину, ОСОБА_2 не з`явився, повідомлявся належним чином. 
26.05.2023 року о 09 годині 41 хвилину, від ОСОБА_2 через канцелярію Одеського апеляційного суду, тобто в день судового засідання, надійшла заява про відкладення розгляду справи через сімейні обставини.
Відповідно ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
Оскільки ОСОБА_2 до заяви про відкладення розгляду справи не надав жодних доказів, які б надавали можливість встановити поважність причин відсутності апелянта на судовому засіданні, та враховуючи, що останній виклав свою позицію в апеляційній скарзі і в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи, суд не вбачає підстав для перенесення судового засідання.
За вимогами статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Як вбачається з положень ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
Згідно до вимог ст.245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.
Стаття 252 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наведених обставин.
Як встановлено матеріалами справи, 09.02.2023 року інспектором поліції Олещенко Р.В. у відношенні ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідно якого ОСОБА_2 керував транспортним засобом «BMW Х5», номерний знак НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Київське шосе, 1, не маючи права та відповідної категорії на керування таким транспортним засобом. Вказане правопорушення, відповідно протоколу про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_2 повторно протягом року, за що передбачена відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП.
Частина 5 ст.126 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Однак, як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_2 має право на керування транспортним засобом категорії В1, В, С1, С - строком з 09.02.2021 року по 09.02.2031 року, що підтверджується посвідченням водія Республіки Молдова № НОМЕР_2 (а.с.34), посвідченням водія Республіки Молдова № НОМЕР_2 з перекладом румунської мови на українську (а.с.35-36), довідкою-підтвердженням від 20.02.2021 року, відповідно якої згідно облікових даних Державного реєстру водіїв Республіки Молдова, громадянину ОСОБА_4 , видано водійське посвідчення № НОМЕР_2 від 09.02.2021 року на право керування транспортними засобами категорії В1, В, С1, С (а.с.38-40).
Відповідно до п.29.1 Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу, що прибуває до України з іншої країни, а також водій - громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати: а) реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух (Відень, 1968); б) реєстраційний номерний знак на транспортному засобі, літери якого відповідають латинському алфавіту, а також розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.
Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25 квітня 1974 року ратифіковано Віденську Конвенцію про дорожній рух від 1968 року.
Частиною 2 ст. 41 Конвенції про дорожній рух встановлено, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне водійське посвідчення, складене їх національною мовою або на одній з їх мов або, якщо воно не складене на такій мові, супроводжуване завіреним перекладом; будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 6 Конвенції, будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 7 Конвенції, дійсними на своїй території для керування автомобілем, що відповідає категорії чи категоріям транспортних засобів, на керування якими видане посвідчення, за умови, що вказане посвідчення є дійсним та що воно видане іншою договірною стороною чи одним з її територіальних підрозділів або об`єднанням, уповноваженим на це цієї договірної сторони чи одним з її територіальних підрозділів.
Разом з тим, згідно ч. 1, 2 ст. 41 Конвенції про дорожній рух (Відень, 1968), кожен водій автомобіля повинен мати водійське посвідчення. Договірні сторони будуть визнавати: 1) будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає вимогам Додатка 6 до цієї Конвенції.
Відповідно до ч. 4 Додатка 6 до Конвенції про дорожній рух (Відень, 1968), в посвідченні в обов`язковому порядку зазначаються перераховані нижче відомості: 1) прізвище; 2) ім`я та по батькові значено в розділі; 3) дата і місце народження зазначено в розділі; 4) місце проживання; 5) орган, що видав посвідчення; 6) дата і місце видачі посвідчення; 7) дата закінчення дії посвідчення; 8) номер посвідчення; 9) підпис і/або штамп або печатку органу, що видав посвідчення; 10) підпис власника; 11) категорія або категорії, або підкатегорії транспортних засобів, на які поширюється це посвідчення, із зазначенням дати видачі посвідчення і дат закінчення дії для кожної з цих категорій. Крім того, до водійського посвідчення повинна додаватися фотографія власника.
Згідно п.п. «і», п. «а» ч. 2 ст. 41 Віденської конвенції про дорожній рух від 08.11.1968 року ратифікованої із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.74 - Договаривающиеся стороны будут признавать: любое национальное водительское удостоверение, соответствующее предписаниям приложения 6 к настоящей Конвенции.
Віденська Конвенція про дорожній рух від 08.11.1968 року ратифікована Україною та Республікою Молдова. Таким чином, Україна визнає дійсними на своїй території посвідчення водія, видані Республікою Молдова.
Таким чином, ОСОБА_2 , на момент зупинки 09.02.2023 року, в м. Одесі, мав право керування транспортним засобом «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 , а тому склад адміністративного правопорушення, який передбачає відповідальність за повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, в діях ОСОБА_2 відсутній.
Крім того в матеріалах справи наявна постанова від 21.08.2022 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП (а.с.03), в якій вказаний номер посвідчення водія  ОСОБА_2 НОМЕР_3 . Ця обставина також свідчить про те, що ОСОБА_2 , як на той момент - 21.08.2022 року, так і станом на 09.02.2023 року мав право на керування транспортними засобами категорії «В1», «В», «СІ», «С».
При складенні протоколу про адміністративне правопорушення від 09.02.2023 року інспектор поліції посилався на вказану постанову від 21.08.2022 року, однак належної перевірки наявності у ОСОБА_2 водійських прав на момент його зупинення 09.02.2023 року не здійснив.
При цьому, надаючи пояснення ОСОБА_2 в протоколі від 09.02.2023 року вказував, що він є громадянином Молдови і не знав, що при собі потрібно мати міжнародні права. Вказане повинно було викликати в інспектора поліції всі підстави для здійснення відповідної перевірки щодо наявності чи відсутності у водія ОСОБА_2 водійських прав.
Неуважність та некомпетентність інспектора поліції призвела до безпідставного складення у відношенні ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.126 КУпАП.
Вказаних обставин суд не перевірив, оцінки наявним в матеріалах справи доказам не надав, що стало підставою для безпідставного притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, за правопорушення передбачене ч.5 ст..126 КУпАП.
Крім того, в матеріалах справи відсутні  докази, що вказують на факт керування 09.02.2023 року ОСОБА_2 транспортним засобом «BMW Х5», номерний знак НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Київське шосе, 1.
Так, відповідно до Порядку оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, затвердженого Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 16.02.2015 № 3/02-15 (зі змінами згідно з наказом Уповноваженого 14.02.2018 № 3/02-18) у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата i місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків i потерпілих, якщо вони є; наявність або відсутність пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи (п.2.3). До протоколу додаються копії документів та інші докази, що вказують на обставини та час вчинення правопорушення (п.2.4). Складений протокол та iншi матеріали, що підтверджують факт вчинення адмiнiстративного правопорушення, формуються уповноваженою особою у справу про адмiнiстративне правопорушення  та передаються до суду (п.3).
Однак, при дослідженні матеріалів справи, інспектором поліції не надано жодного доказу, який фіксує факт керування 09.02.2023 року ОСОБА_2 транспортним засобом «BMW Х5», номерний знак НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Київське шосе, 1.
Відеоматеріали із зазначеної в протоколі Боді-камери 475772 з обставинами події від 09.02.2023 інспектором поліції не надано, та відповідно листа Управління патрульної поліції від 07.04.2023 року - відеоматеріали від 09.02.2023 року у відношенні ОСОБА_2  не були збережені (а.с.07). 
Таким чином, з урахуванням того, що матеріали справи не містять відеоматеріалів з обставинами події від 09.02.2023 року, показань свідків чи інших доказів, що пітверджують факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для установлення факту керування ОСОБА_2 09.02.2023 року по вул. Київське шосе, 1 транспортним засобом «BMW Х5», номерний знак НОМЕР_1 .
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення.
Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які вказують на наявність підстав для зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 та перевірки його документів, а в самому протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє будь-яке посилання на вказані обставини. 
Крім того, притягуючи ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ч.5 ст..126 КУпАП, суд першої інстанції вказував про порушення ОСОБА_2 п.2.1.а ПДРУ, тоді коли відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 09.02.2023 року, ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ним вимог п.29 а Правил дорожнього руху України.
При цьому, в Правилах дорожнього руху, затверджених постановою КМ України від 10.10.2001 року № 1306 відсутній п.29а, натомість в даних Правилах наявний пункт 29.1 з підпунктом «а», що також вказує на неналежне оформлення інспектором поліції даного протоколу.
Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malafeyeva у Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin у. Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.
Отже, зважаючи на наведене, районний суд самостійно відредагував зазначену в протоколі фабулу адміністративного правопорушення, вказавши про порушення ОСОБА_2 вимог п.2.1.а ПДРУ, що не відповідає протоколу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності (Lutz v. Germany, § 182; Schmautzer v. Austria; Malige v. France).
Гарантії статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод включають зобов`язання суддів надавати достатні підстави для винесення рішень (H. v. Belgium (Н. проти Бельгії), § 53). Достатні підстави демонструють сторонам, що їхню справу було ретельно розглянуто.
Хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов`язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень (Suominen v. Finland (Суомінен проти Фінляндії), § 36).
Відповідно до судової практики ЄСПЛ «доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Слід визнати, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили той факт, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, матеріали справи не містять.
Відповідно до вимог діючого законодавства, а саме ст. 9, 33, 245, 252 КУпАП, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
В силу вимог ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
З даних положень Основного Закону виходить, що суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише за наявності всіх елементів складу адміністративного правопорушення: об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкту, суб`єктивної сторони.
Таким чином, дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові районного судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для притягнення його до адміністративної відповідальності, встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про наявність підстав для притягнення за наведених обставин ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження по справі.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За вказаних обставин, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю за відсутності в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
На підставі викладеного й керуючись ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 25 квітня 2023 року - скасувати та провадження у справі щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити на підставі пункту першого частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду                                 О.М. Таварткіладзе