справа № 370/2262/15-ц                                          головуючий у суді І інстанції Мазка Н.Б.
провадження № 22-ц/824/513/2022     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         22 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Андрієнко Поліною Валеріївною, на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В:
Позивач ПАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 16 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» та ОСОБА_1 був укладений попередній договір, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округа та зареєстрований в реєстрі за №2334, за умовами якого сторони зобов`язались в майбутньому, в строк не пізніше 31 січня 2008 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким відповідач зобов`язався продати, а позивач купити жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 1 090 800.00 гривень, що було еквівалентом на день підписання попереднього договору за курсом Національного Банку України 216 000,00 доларів США.
Крім того, згідно п.2.3. попереднього договору та на підтвердження своїх намірів 17 серпня 2007 року позивач перерахував на банківський рахунок відповідача грошову суму у розмірі 1 090 800.00 гривень, таким чином виконавши свої зобов`язання за попереднім договором.
У відповідності до п.4 попереднього договору відповідач прийняв на себе зобов`язання підготувати за свій рахунок та в строк до укладення основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
Однак відповідач не виконав вказане вище зобов`язання і, як наслідок, основний договір купівлі продажу нерухомого майна не було підписано.
Позивач зазначає, що на підставі положень абзацу першого п.2.4. попереднього договору, відповідач зобов`язаний повернути отримані кошти та сплатити штраф в розмірі 10 000.00 гривень.
Законодавством не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала.
Що ж стосується суми грошових коштів, яка підлягає поверненню відповідачем, то сторони попереднього договору передбачили в ньому еквівалент (суми договору та оплати) в доларах США, а також порядок перерахунку національної валюти в доларах США, а саме: за курсом Національного Банку України.
Станом на 26 серпня 2015 року офіційний курс Національного Банку України за 100 доларів США складає 2 262,3411 гривень. Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути 216 000,00 х 22,623411 = 4 886 656,78 гривень.
З метою недопущення перевантаження позовної заяви розрахунками щоденних інфляційних втрат та щоденних 3% річних у зв`язку з постійною зміною Національним банком України офіційного курсу національної валюти до долара США, позивач вважає за доцільне виконати вказаний розрахунок виходячи з розміру грошової суми, яку він перерахував відповідачу 17 серпня 2007 року, тобто з 1 090 800.00 гривень.
Таким чином, розмір інфляційних втрат за 2014-2015 роки складатиме 715 564,80 гривень, а саме:
- за 2014 рік 1 090 800,00 гривень х 24,9 % = 271 609,20 гривень;
- за 2015 рік (по червень включно) 1 090 800,00 гривень х 40,7 % = 443 955,60 гривень.
Розмір річних за період з травня 2012 року по липень 2015 року складатиме 106 353,00 гривень.
27 квітня 2015 року відбулось звернення до відповідача з відповідною грошовою вимогою, однак останній повністю її проігнорував, не надавши навіть відповіді.
Позивач просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 4 886 656,78 гривень, штраф в сумі 10 000,00 гривень, інфляційні втрати в сумі 715 564,80 гривень, 3% річних в сумі 106 353,00 гривень, а також судові витрати в сумі 3 654,00 гривні. 
Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» основний борг в сумі 4 886 656,78 гривень, штраф в сумі 10 000,00 гривень, інфляційні втрати в сумі 715 564,80 гривень, 3% річних в сумі 106 353,00 гривень та витрати по сплаті судового збору 3 654,00 гривень.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Не погодившись з зазначеним заочним рішенням суду,  ОСОБА_1 , через представника - адвоката Андрієнко Поліну Валеріївну, 21 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду. 
 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що відповідача не було належним чином повідомлено про час та місце судового засідання, оскільки позивач усупереч закону не вказував усі відомі йому засоби зв`язку з відповідачем. Наголошує, що відповідач не є підписником та постійним читачем газети «Урядовий кур`єр».
Також вважає, що позовна заява була подана поза межами строків позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо стягнення з відповідача на користь позивача основної суми, отриманої ним за Попереднім договором, почався 01 лютого 2008 року і сплинув 31 січня 2011 року. До вимог, які виникають у зв`язку з правовідносинам, які склалися між Позивачем та Відповідачем на підставі Попереднього договору, в частині стягнення з Відповідача штрафу у розмірі 10 000,00 грн. на підставі п. 2.4. Попереднього договору, застосовується позовна давність у один рік, оскільки штраф є різновидом неустойки. Відповідно до п. 2.4. Попереднього договору штраф у розмірі 10 000,00 грн. підлягав сплаті Відповідачем на користь Позивача у строк до 15 лютого 2007 року. На думку апелянта, перебіг позовної давності щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача штрафу, почався 16 лютого 2008 року і сплив 15 серпня 2008 року. 
Вважає, що скільки станом на дату звернення позивача до суду сплив строк позовної давності щодо основної вимоги, то позовна давність спливла і щодо додаткових вимог про сплату інфляційних нарахувань, а також щодо сплати 3 відсотків річних. Зважаючи на сплив строків позовної давності на момент звернення позивача до суду шодо основної та додаткових вимог, а також вимоги щодо стягнення штрафу, відповідач просить апеляційний суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.
Окрім того апелянт зазначав, що в заочному рішенні немає жодних посилань на докази вини відповідача в неукладенні Основного договору. Позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів того, що ним 31 січня 2008 року здійснювалося направлення будь-яких листів, телеграм чи запрошень через нотаріуса відповідачу для укладення Основного договору. Також відсутні й докази направлення таких листів, телеграм чи запрошень через нотаріуса  направлялася відповідачем позивачу. Вважає, що сторони під час урегулювання відносин, що виникли з Попереднього договору, повинні були керуватися п. 10 Попереднього договору, який передбачав, що якщо не буде укладено договір купівлі-продажу, або жодна сторона не направить другій стороні пропозицію щодо їх укладення, зобов`язання за цим договором припиняються. Наголошує, що доказів того, що Попередній договір було визнано недійсним або достроково розірвано позивач не надав.
Окрім вищевикладеного, звертав увагу апеляційного суду на дату грошової вимоги та вказував на відсутність доказів направлення такої вимоги відповідачеві. На думку апелянта, суд першої інстанції при постановленні заочного судового рішення обмежився лише констатацією факту, що він визнав подані докази допустимими, достовірними та відсутністю належного виконання відповідачем своїх зобов`язань, не зазначивши, у чому полягали такі зобов`язання відповідача і на підставі чого вони виникли.
В ухвалі про відкриття провадження сторонам було надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
 
У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.
 
Інші учасники справи,  належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 16 серпня 2007 року ЗАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» та ОСОБА_1 уклали попередній договір, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округа Руденком В.О., який зареєстрований в реєстрі №2334, за умовами якого сторони зобов`язались у майбутньому, в строк не пізніше 31 січня 2008 року, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є жилий будинок АДРЕСА_1 (а.с.23).
Відповідно до банківської виписки від 17 серпня 2007 року ЗАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 090 800,00 гривень (а.с.24-26).
Згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 31 грудня 2012 року між ПАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» та ОСОБА_1 сальдо складає 1 090 800,00 гривень (а.с.48).
Згідно грошової вимоги №59 від 27 квітня 3015 року позивач вимагав в семиденний строк з дня отримання відповідачем даної грошової вимоги повернути грошові кошти в сумі 4 859 552,08 гривень (а.с.27).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 525, 530 ЦК України. Оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Щодо доводу апелянта про неналежне повідомлення відповідача про час та місце судового засідання.
 
Як вбачається зі змісту оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції, відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, місце розгляду справи через оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» випуск №209 від 10 листопада 2015 року, в судове засідання не з`явився, заяв про розгляд справи у свою відсутність не надав (а.с.20).
 
Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.
 
Згідно з ч. 10 ст. 74 ЦПК України друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №41-р від 21 січня 2015 року «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду доповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи» визначено друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, у якому у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду доповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, газету «Урядовий кур`єр».
 
Таким чином, суд першої інстанції, розмістивши оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» випуск №209 від 10 листопада 2015 року, з дотриманням вимог цивільного процесуального права належним чином повідомив відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
 
Посилання апелянта на те, що він не є підписником та постійним читачем газети «Урядовий кур`єр» апеляційний суд оцінює критично, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання неналежним повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду в розумінні положень цивільного процесуального закону.
 
Окрім того, апеляційний суд позбавлений можливості встановити достовірність тверджень апелянта щодо не зазначення позивачем усіх відомих засобів зв`язку ОСОБА_1 , оскільки як вбачається з Акту №19 від 15.02.2021 року «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду» справу № 370/2262/15-ц - знищено. (а.с.22-24).
 
Натомість матеріали провадження щодо відновлення втраченого провадження в цивільній справі №370/2262/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості містять лише копію рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року (а.с.44-46) та копію вищевказаного Акту №19 від 15.02.2021 року (а.с.47-49). Інші матеріали цивільної справи, знищеної згідно з Актом №19 від 15.02.2021 року і судом першої інстанції відновлено не було.
 
Ухвала Макарівського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року про відновлення втраченого провадження в частині неповноти відновлених матеріалів сторонами, зокрема, відповідачем, в установленому законом порядку не оскаржувалася.
 
А відтак, з наявних матеріалів відновленого провадження цивільної справи апеляційний суд позбавлений можливості встановити зазначені апелянтом обставини щодо ненадання позивачем всіх відомих йому відомостей про місцезнаходження та/або місце проживання відповідача, а отже розцінює їх критично, як припущення і до уваги не приймає.
 
Ураховуючи вищевикладене, зважаючи на виконання судом першої інстанції вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, апеляційний суд приходить висновку про належність повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
 
Щодо заяви апелянта про застосування позовної давності.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
При цьому відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
 
Отже, така заява могла бути подана відповідачем у даній справі до суду першої інстанції. 
 
Апеляційний суд, встановивши належність повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, не вбачає поважних причин незаявлення ОСОБА_1 заяви про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції, а отже, не приймає таку заяву на стадії апеляційного розгляду.
 
Щодо доводів апелянта в частині висновків суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем зобов`язання.
Відповідно до положень ст. 635 ЦК України (в редакції статті станом на дату виникнення правовідносин) попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору,   а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. 
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. 
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. 
Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна  його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку  не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від  дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вбачається зі змісту копії Попереднього договору від 16 серпня 2007 року ЗАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» та ОСОБА_1 уклали попередній договір, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округа Руденком В.О., який зареєстрований в реєстрі №2334, за умовами якого сторони зобов`язались у майбутньому, в строк не пізніше 31 січня 2008 року, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є жилий будинок АДРЕСА_1 (а.с.23).
Відповідно до п. 2.3 покупець (позивач у справі) у якості підтвердження своїх намірів зобов`язаний перерахувати зазначену грошову суму у розмірі 1 090 800 (один мільйон дев`яносто тисяч вісімсот) грн. 00 коп., що є еквівалентним 216 000 (двісті шістнадцять тисяч) дол. США за курсом НБУ = 1 дол.  США - 5 грн. 05 коп. в термін до 21 серпня 2007 року на р/р  Продавця (відповідач у справі).
Відповідно до п. 4 Попереднього договору продавець (відповідач у справі) зобов`язується підготувати за свій рахунок та в строк до укладення основних договорів  документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
Таким чином, Попереднім договором передбачено зобов`язання сторін договору та строк (термін) їх виконання.
Відповідно до банківської виписки від 17 серпня 2007 року ЗАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 090 800,00 гривень (а.с.24-26). Дана обставина апелянтом не заперечується.
Отже, Покупець виконав своє зобов`язання, передбачене п. 2.3 щодо перерахування грошової  суми на рахунок відповідача.
У свою чергу, ОСОБА_1 передбачені умовами договору зобов`язання щодо підготовки за свій рахунок та в строк до укладення основних договорів документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не виконав. 
У судовому засіданні на запитання апеляційного суду представник відповідача пояснила, що не може надати суду жодних належних та допустимих доказів виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання у передбачені умовами попереднього договору строки.
Відповідно до п. 2.4 Попереднього договору у разі, коли договір купівлі-продажу не відбувся з вини Продавця (відповідач у справі) в термін, визначений п. 1 цього договору, грошова сума, передана Продавцеві повертається ним Покупцю і Продавець зобов`язаний сплатити штраф Покупцю в розмірі 10 000 грн. в термін до 15 лютого 2007 року.
Отже, ураховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу не відбувся з вини Продавця (відповідача у справі), оскільки відповідачем встановлені обставини не спростовано, для відповідача настає відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, передбачена положеннями п. 2.4 Попереднього договору, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є законними та обґрунтованими.
Окрім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Апеляційним судом було перевірено розрахунок позивача, який взято до уваги судом першої інстанції.
Так, розрахунок інфляційних витрат за період заборгованості з 01 січня 2014 року по 30 червня 2015 року здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Індекс інфляції за 2014 рік: січень 2014 -100,20; лютий 2014-100,60; березень 2014 - 102,20; квітень 2014    - 103,30; травень 2014-103,80; червень 2014-101,00; липень 2014-100,40; серпень 2014-100,80; вересень 2014-102,90; жовтень 2014-102,40; листопад 2014-101,90; грудень 2014-103,00.
Останній період: IIc (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (103,30 : 100) x (103,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,80 : 100) x (102,90 : 100) x (102,40 : 100) x (101,90 : 100) x (103,00 : 100) = 1.24869575
Отже, розмір інфляційних втрат за 2014 рік становить 271 609.20 гривень (1 090 800,00 гривень х 24,9 % ).
Індекс інфляції за 2015 рік (по червень включно): січень 2015 року - 103,10; лютий 2015 - 105,30; березень 2015 - 110,80; квітень 2015 -  114,00;  травень 2015 - 102,20;  червень 2015 -  100,40.
Останній період: IIc (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) = 1.40707179
Отже, розмір інфляційних втрат за 2015 рік (по червень включно) становить 443 955,60 гривень (1 090 800,00 гривень х 40,7 %).
Крім того, розмір річних за період з 01 травня 2012 року по липень 2015 року у розмірі 106 353,00 гривень, які було стягнуто з відповідача на користь позивача, відповідає розрахунку, що здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365(366) : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованими також висновки суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, як відповідальність за не виконання грошового зобов`язання.
Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то на думку колегії суддів вони також є неспроможними та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції, викладених у заочному рішенні, оскільки жодного належного та допустимого доказу на їх спростування апелянтом надано не було. 
При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права, а також і для плідності бізнесової діяльності, із тим, щоб генерувати розвиток та економічний поступ; аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).
Суд Європейського Союзу вважав, що принципи юридичної визначеності й леґітимних очікувань означають, що «наслідки законодавства Спільноти мають бути зрозумілими та очікуваними для тих, на кого воно поширюється» («Amministrazione delle finanze dello Stato v. SRL Meridionale Industria Salumi and Others», справа № 212-217/80, п. 10); або «що законодавство має бути зрозумілим і чітким, і що його застосування має бути передбачним для усіх зацікавлених сторін» («Europaisch-Iranische Handelsbank AG v. Council of the European Union», справа № T?434/11, п. 93; «France v. Commission», справа № C-325/91, п. 26).
У рішенні Конституційного Суду України у справі від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 міститься наступний висновок «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.
Поряд з цим, апеляційний суд бере до уваги, що рішення суду ухвалене 01 грудня 2015 року, тобто майже вісім років тому, протягом цього часу відповідачем не оскаржувалося, належних та допустимих доказів того, що відповідачу не було відомо про його ухвалення суду надано не було, як і не було надано доказів того, що за наслідками розгляду даної справи не здійснюється примусове виконання цього рішення.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на доказах та нормах діючого законодавства і жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Андрієнко Поліною Валеріївною, - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

          Головуючий:                                                                                       Р.В. Березовенко

         Судді:                                                                                                     О.Ф. Лапчевська

    Г.І. Мостова