Постанова
Іменем України
 
27 квітня 2023 року
місто Київ
 
справа № 754/1198/20
провадження № 61-11493св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року, постановлене суддею Саламон О. Б., та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Таргоній Д. О., Писаної Т. А., Приходька К. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у січні 2020 року звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 частку у праві власності у розмірі 36/100 частин щодо квартири  АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 18, 40 кв. м, житловою площею 11, 40 кв. м.
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належала частка у розмірі 36/100 частин (далі - частка) квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).
У грудні 2019 року їй стало відомо, що одноосібним власником спірної квартири є відповідач.
ОСОБА_1 наполягала на тому, що жодних дій на відчуження належного їй нерухомого майна вона не вчиняла, будь-яких договорів не підписувала, тому належна їй частка у праві на спірну квартиру вибула з володіння не з її волі, відтак зазначене майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Відповідач ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Г. В., заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами. Також відповідач заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 13 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, Деснянський районний суд міста Києва задовольнив позов ОСОБА_1 . 
Суд витребував з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку у праві власності у розмірі 36/100 частин щодо квартири  АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 18, 40 кв. м, житловою площею 11, 40 кв. м.
Вирішив питання розподілу судових витрат. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував, що договір дарування від 17 травня 2010 року вчинений без волевиявлення ОСОБА_1 , що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 01 вересня 2021 року. З огляду на те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власниці не з її волі, тому має бути повернуто у власність позивачки шляхом витребування його від добросовісного набувача. Також суд першої інстанції не встановив підстав для застосування позовної давності, оскільки вважав, що позивачка цей строк не пропустила, вона звернулася до суду відразу після того, коли довідалася про порушення свого права.
Додатково суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини цієї справи, дійшов переконання про відповідність заходу втручання у право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Витребування майна, яке належить ОСОБА_1 , що вибуло з її володіння поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між її інтересами та інтересами ОСОБА_2 , який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку передбаченому статтею 661 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_2 12 листопада 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18), від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц 
(провадження № 61-13212св19), від 12 серпня 2020 року у справі № 522/21850/15-ц (провадження № 61-10018св18), від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19 (провадження № 61-10653св20), від 21 квітня 2022 рокуу справі № 752/3394/19 
(провадження № 61-14975св20), щодо застосування статті 388 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція);
- суди першої та апеляційної інстанцій неповно встановили фактичні обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Суди не врахували, що позивачка не проживала в спірній квартирі, нею не користувалася та не цікавилася, має інше нерухоме житлове майно. Натомість для відповідача спірна квартира є єдиним житлом, понесені ним витрати на її ремонт майже дорівнюють вартості квартири.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справидо Верховного Суду не надійшли.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2022 року справу № 754/1198/20 
(провадження № 61-11493ск22) призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
Ухвалою від 28 листопада 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 .
Розпорядженням від 20 січня 2023 року № 82/0/226-23 Верховний Суд призначив повторний автоматизований розподіл судової 
справи № 61-11493св22 у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у тривалій соціальній відпустці.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 січня 2023 року справу № 754/1198/20
(провадження № 61-11493ск22) призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О. та 23 січня 2023 року справу передано судді-доповідачеві.
За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивачки.
ОСОБА_5 на праві власності належала частка у праві власності у розмірі 36/100 частин квартири  АДРЕСА_1 .
Позивачка ОСОБА_1 26 грудня 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що спадкове майно складається, зокрема, з права на частку у розмірі 36/100 частин щодо квартири  АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 50, 70 кв. м, жилою площею 30, 30 кв. м. Спірна частка, що успадковується, у розмірі 36/100 частин щодо квартири складається з однієї кімнати, загальною площею 18, 40 кв. м, житловою площею 11, 40 кв. м.
08 лютого 2002 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації здійснено запис у реєстрову книгу № д. 814-169, за реєстровим № 3400, про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на частку у розмірі 36/100 частин щодо квартири  АДРЕСА_1 .
17 грудня 2019 року позивачка отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де зазначено одноособовим власником квартири  АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Суди першої та апеляційної інстанцій також встановили, що 17 травня 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смірнов І. В. посвідчив договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 та ОСОБА_1 подарували ОСОБА_4 квартиру  АДРЕСА_1 .
15 липня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В. О. посвідчив договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 квартиру  АДРЕСА_1 .
28 грудня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк В. Г. посвідчив договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Згідно з висновком експертів від 01 вересня 2021 року № 14518?14520/21-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи підпис від імені дарувальника ОСОБА_1 в договорі дарування від 17 травня 2010 року виконано писальним приладом без застосування технічних засобів без попередньої підготовки. Підпис від імені дарувальника ОСОБА_1 у договорі дарування від 17 травня 2010 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Право, застосоване судом
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма права передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій виснували, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 не з її волі, за безвідплатним договором, який вона не підписувала, у зв`язку з чим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мали правових підстав для подальшого відчуження належної позивачці частки у праві на згадану квартиру, тому спірне нерухоме майно підлягає витребуванню від останнього набувача ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.
Верховний Суд погоджується з наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з таких підстав.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Верховний Суд наголошує на тому, що будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.
У справі, що переглядається, суди встановили, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння її власника - позивачки - поза її волею.
При вирішенні спору апеляційний суд обґрунтовано врахував, що витребування від ОСОБА_2 майна, яке належить ОСОБА_1 та вибуло з її володіння поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивачки та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку передбаченому статтею 661 ЦК України.
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки повернення власнику незаконного відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судами обставини та застосовані правові норми, не встановлено невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що витребування належної позивачці частки у праві на квартиру становитиме для заявника індивідуальний та надмірний тягар. Твердження відповідача про здійснення ним ремонту спірної квартири не підтверджені доказами. Крім того, у разі понесення відповідних витрат на підставі приписів частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України ОСОБА_2 має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Як добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
Також суд апеляційної інстанції правильно врахував, що законодавство України надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Так кінцевий набувач не позбавлений можливості захистити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбав нерухоме майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. 
Доводи касаційної скарги про існування у позивачки іншого нерухомого жилого майна та про її непроживання в спірній квартирі не свідчать про неможливість витребування від добросовісного набувача належної ОСОБА_1 частки у праві на квартиру  АДРЕСА_1 , яка вибули з володіння власниці не з її волі, на підставі безвідплатного договору дарування, який позивачка не підписувала. У пункті 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачена імперативна правова норма, яка надає право власнику витребувати з чужого незаконного володіння добросовісного набувача майно, що вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Посилання відповідача на те, що спірна квартира є єдиним житлом, в контексті доводів скарги про покладення на заявника індивідуального та надмірного тягаря у випадку витребування спірного майна, також не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , й саме ця адреса зазначена відповідачем у касаційній скарзі та інших процесуальних заявах, поданих ним до судів першої та апеляційної інстанцій. Тобто ОСОБА_2 має право користування іншим жилим приміщенням. Крім того, суди витребували лише частку у праві на квартиру, належну позивачці у розмірі 36/100 частин, а інші 64/100 частин залишаються у власності відповідача.
За наведених обставин Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що витребування спірної частки у праві на спірну квартиру у ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_2 є обґрунтованими, перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц 
(провадження № 61-19921св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18), від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц (провадження № 61-13212св19), від 12 серпня 2020 року у справі № 522/21850/15-ц 
(провадження № 61-10018св18), від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19 (провадження № 61-10653св20), від 21 квітня 2022 року у справі № 752/3394/19 (провадження № 61-14975св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зроблено висновки про те, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).
В інших постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу спірного нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням.
Також Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18) зауважив, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які потрібно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
У постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19 (провадження № 61-10653св20) Верховний Суд звернув увагу на те, що саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна, так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими є, зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно.
У справі, що переглядається, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для витребування спірної частки у праві на згадану квартиру не суперечать висновкам, викладеним у наведених заявником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, оскільки апеляційний суд, з яким погодився й Верховний Суд, не встановив невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Інші висновки, викладені в згаданих постановах, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається, в якій належне позивачці на праві приватної власності майно вибуло з її володіння поза її волею. Позбавлення ОСОБА_1 її власності покладатиме на неї як приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна, відтак розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем у такому випадку є невиправданим, що узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19 (провадження 
№ 61-10653св20), на яку посилається ОСОБА_2 в касаційній скарзі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
У справі, що переглядається, суди надали оцінку поданим учасниками справи доказам та зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для витребування від ОСОБА_2 у власність позивачки спірних 36/100 часток квартири  АДРЕСА_1 , що не порушить принцип пропорційності втручання у його право власності та справедливої рівноваги (балансу) між інтересами сторін у справі. Відповідно за обставин, коли у добросовісного набувача бракує підстав для набуття права власності на спірне майно, у нього виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок витребування у нього майна, позбавлення майна добросовісного набувача на користь іншої особи (попереднього законного власника майна) є справедливим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов переконання, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                           С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак