ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       17 травня 2023 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 716/1858/22
Провадження №22-ц/822/380/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,         
секретар - Собчук І.Ю.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року, головуючий у І-й інстанції - Стрілець Я.С., 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у грудні 2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально засвідчений договір позики, який зареєстрований в нотаріальному реєстрі за № 8322. Згідно з умовами вказаного договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 552 930 грн, що станом на 20 червня 2019 року за курсом НБУ (26,33грн. за 1 долар США) складало 21 000 доларів США. Згідно з п.2 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 20 грудня 2019 року вказану у п.1 Договору суму позики.
Крім того, п.2 Договору передбачено, що Сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів у національній грошовій одиниці України - гривні, яка підлягає поверненню, визначається шляхом її прив`язки до офіційного курсу гривні до долара США за даними НБУ на день повернення позики і не може бути меншою або більшою гривневого еквіваленту 21 000 доларів США.
Пунктом 4 Договору встановлено, що сума позики, визначена п.1 Договору, передана Позикодавцем та одержана Позичальником до підписання цього договору в повному обсязі, про що свідчать їх підписи на даному договорі.
Договором позики встановлено дату повернення боргу, а саме, 20 грудня 2019 року. Проте, станом на день звернення до суду відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у визначений строк не повернув позивачу позичені кошти.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в національній грошовій одиниці в еквіваленті до обумовленої в договорі суми в розмірі 21 000 доларів США. Також просив стягнути 3% річних від простроченої суми відповідно до вимог ст.625 ЦК України.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 20 червня 2019 року в розмірі 772 380 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 36 129,81грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , як Позичальник, взятих на себе за договором позики від 20 червня 2019 року зобов`язань у встановлені в п.2 та п.3 строки не виконав. На момент звернення до суду з позовом відсутні відомості про виконання останнім взятих на себе зобов`язань. Саме тому у позивача ОСОБА_1 виникло право вимоги щодо стягнення з відповідача в примусовому порядку боргових зобов`язань відповідно до умов Договору.
Визначений ЦК України загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, з підстав прострочення виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання, станом на 10 липня 2022 року не сплинув та діє впродовж дії правового режиму воєнного стану на території України оголошеного та продовженого за відповідними указами Президента України.
У зв`язку з викладеним, підстав для застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, суд не знаходить.
На зазначене рішення суду представник відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи. 
Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Позивач не звертався до відповідача з метою укладання з ним договору про збільшення позовної давності та не повідомляв його про настання форс-мажорних обставин, а саме, що через воєнний стан в нього не було можливості звернутися до суду раніше з дотриманням строку позовної давності. 
Представник позивачка ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 20 червня 2019 року сторони між собою уклали нотаріально засвідчений договір позики (далі Договір) (а.с. 8).
Відповідно до умов п.1 Договору Позикодавець - ОСОБА_1 при укладенні цього договору передав, а Позичальник - ОСОБА_2 прийняв грошові кошти готівкою у сумі 552 930 грн, що станом на 20 червня 2019 року за курсом НБУ (курс складає 26,33 грн. за 1 долар США) складає 21 000 доларів СІІІА.
Згідно з умовами п.2 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві у строк до 20 грудня 2019 року вказану у п.1 даного Договору суму позики. При цьому Сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів у національній грошовій одиниці України - гривні, яка підлягає поверненню, визначатиметься шляхом її прив`язки до офіційного курсу гривні до долара США за даними Національного банку України на день повернення позики і не може бути меншою або більшою гривневого еквіваленту 21 000 доларів США.
Зі змісту п.3 Договору вбачається, що за домовленістю Сторін Позичальник зобов`язується повернути борг наступним чином: в строк до 10 липня 2019 року сплатити 447 610 грн, що еквівалентно 17 000 доларів США; в строк до 20 грудня 2019 року сплатити 105 320 грн, що еквівалентно 4 000 доларів США.
Згідно з п.4 Договору сума позики, встановлена п.1 даного Договору, передана Позикодавцем та одержана Позичальником до підписання цього договору в повному обсязі, про що свідчать їхні підписи під даним договором.
Сторони обумовили в п.6 Договору, що Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного Договору, без сплати будь-яких процентів за їх користування.
Разом з тим, в п.10 Сторони домовилися, що у разі порушення Позичальником строку повернення грошових коштів, зазначеного в п. З цього договору, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми.
Даний договір підписаний сторонами по справі та посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткач Н.В., та зареєстрований в реєстрі за №8322.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент звернення до суду із позовною заявою свої зобов`язання відповідач ОСОБА_2 , які передбачені змістом Договору, не виконав, що підтверджується відсутністю у нього як Позичальника розписки про одержання суми позики в повному обсязі виданої Позикодавцем. Не надано суду також на підтвердження виконання своїх зобов`язань примірника Договору позивача ОСОБА_1 або ж розписки про отримання коштів. Дані обставини обумовлені п.8 Договору.
Отже, відповідач ОСОБА_2 , як Позичальник, взятих на себе за договором позики від 20 червня 2019 року зобов`язань у встановлені в п.2 та п.3 строки не виконав. 
Саме тому у ОСОБА_1 виникло право вимоги щодо стягнення з відповідача в примусовому порядку боргових зобов`язань відповідно до умов Договору.
Враховуючи те, що Договором встановлено порядок повернення боргу в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому позивач правильно заявив позовну вимогу про стягнення заборгованості у гривні за офіційним курсом НБУ на день подання позовної заяви до суду.
Розмір суми, яка має бути стягнена з відповідача за договором позики - 21 000 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову до суду 1 долар США - 36,78грн), отже сума боргу складає 772 380 грн грн (21 000 х 36,78 = 772 380).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 3% річних, розмір яких складає 36 129,81 грн.
Судом першої інстанції праивльно визначено суму боргу за договором позики та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, на підставі належно наведеного розрахунку. Сума боргу відповідачем належними та допустимими доказами не спростована. 
Однак, заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність та відмовити в позові з цих підстав.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
У зв`язку із російською агресією проти України, Президентом України з 24 лютого 2022 року запроваджено правовий режим воєнного стану на території усієї держави, який триває на даний час. 
Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Вказане свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів.
Відповідно до п.3 Договору перше погашення заборгованості мало відбутись 10 липня 2019 року. Внаслідок невиконання взятого на себе зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 , у позивача ОСОБА_1 саме з цієї дати виникло право звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості. Отже, строк позовної давності повинен був сплинути 10 липня 2022 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на 10 липня 2022 року строк позовної давності не сплинув та діє впродовж дії правового режиму воєнного стану на території України, оголошеного та продовженого за відповідними указами Президента України.
За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався 10 липня 2019 року, не закінчився 10 липня 2022 року, а продовжений у порядку п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Отже, позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенню позовних вимог.
Доводи апелянта по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Морозовою О.В. на підтвердження наданих послуг в суді апеляційної інстанції позивачу ОСОБА_1 та їх оплату надано суду: ордер на надання правничої (правової) допомоги; угоду про надання правової допомоги від 12 квітня 2023 року; акт наданих послуг від 20 квітня 2023 року; рахунок-фактура №4 від 20 квітня 2023 року на суму 4 000 грн; довідка №4 від 20 квітня 2023 року видана в тому, що згідно рахунку-фактури від 20 квітня 2023 року, адвокатом Морозовою О.В. отримано від ОСОБА_1 оплату гонорару у розмірі 4 000 грн згідно з умовами угоди про надання правової допомоги, обсяг якої визначено актом від 20 квітня 2023 року. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України). […]
Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару)».
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Такий висновок викладений у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19.
Клопотань від ОСОБА_2 чи його представника про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи заперечення щодо неспівмірності цих витрат до апеляційного суду не надходило.
Отже, за відсутності заперечень з боку відповідача щодо розміру витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги, такі витрати підлягають стягненню в повному обсязі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу у Чернівецькому апеляційному суді.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н.К. Височанська 

                                       І.Б. Перепелюк