Справа № 448/852/21                                Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б. 
Провадження № 22-ц/811/887/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       13 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                                     секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                        з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Микуша Дмитра Михайловича на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року в складі судді Білоуса Ю.Б. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-
встановив:
У липні 2021 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у формі розписки.
Вимоги обґрунтовані тим, що 02.09.2019 відповідачка отримала у борг грошові кошти у розмірі 20112000 грн., що еквівалентно 800 000 доларів США, про що власноручно написала розписку, з кінцевим терміном повернення 02.03.2021.
Позивач неодноразово нагадував відповідачці про необхідність повернення йому отриманої нею у борг суми грошових коштів, звертався з усними вимогами повернути належні йому грошові кошти, однак борг не повернуто.
Вважаючи свої права порушеними, позивач просить стягнути з борг за договором позики у розмірі 800 000,00 доларів США, а також судові витрати.
Оскаржуваним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики - задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 02 вересня 2019 року - 800 000 (вісімсот тисяч) доларів США, що на момент ухвалення рішення за офіційним курсом гривні щодо долара США, встановленим Національним банком України еквівалентно 23 403 920 (двадцять три мільйони чотириста три тисячі дев`ятсот двадцять) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений ним, документально підтверджений, судовий збір - 11 350 гривень.
Рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_2 , вважає, що оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а позивачем не доведено обставин, що мають значення для справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що позивач є невідомим для відповідачки, його контакти їй не відомі, жодних правовідносин між ними не було.
На підтвердження зазначеного позивач у позовній заяві не зазначив контактні дані відповідачки, не зазначив у який спосіб остання ухиляється від виконання договору позики, відтак не маючи жодних відносин з позивачем відповідачка не підписувала договору позики та розписки, відповідно жодних коштів не отримувала.
Стверджує, що ОСОБА_3 не могла підписати договір позики та розписку від 02.09.2019, оскільки у період з 24.08.2019 по 16.09.2019 перебувала поза межами України, що підтверджується повідомленням Державної прикордонної служби та закордоним паспортом відповідачки.
Звертає увагу, що позивач не міг пояснити де та за яких обставин була передана така значна сума коштів, чому кошти були передані до підписання договору та розписки, а також чому укладаючи договір на таку значну суму такий не був нотаріально посвідчений.
Також зазначає про те, що згідно умов договору розписка має бути власноручно написаною, при цьому позивач подає суду друкований текст розписки, який підписаний невідомою особою.
Вважає, що суд першої інстанції поклав зайвий тягар доказування факту непідписання договору на сторону відповідача, чим не сприяв повному, всебічному та об`єктивному розгляду справи, при цьому тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.
Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
05.07.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_6 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на відповідну судову практику, просить у задоволенні скарги відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірна боргова розписка від 02.09.2019 є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань, а також є доказом факту передачі грошових сум позичальнику.
Тобто, між сторонами виникли боргові відносини, відповідачка не спростувала, що спірні кошти за договором позики вона не отримувала, договір позики, як і розписка, підписані відповідачкою, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ЦК України, при цьому, доказів які б спростовували отримання відповідачкою коштів чи факту повернення коштів позивачу, матеріали справи не містять.
Таким чином, суд прийшов висновку, що стороною позивача доведено факт укладення договору позики, факт отримання коштів відповідачкою та порушення останньою зобов`язання щодо їх повернення, при цьому, остання не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, викладені у позовній заяві.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Звертаючись з позовними вимогами про стягнення коштів, ОСОБА_4 свої доводи зводить до того, що 02.09.2019 надав відповідачці у борг грошові кошти у розмірі 20 112 000 грн., що еквівалентно 800 000 доларів США, про що остання власноручно написала розписку, з кінцевим терміном повернення 02.03.2021, однак кошти не повернула, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.
З наявного в матеріалах справи оригіналу договору позики слідує, що між позивачем ОСОБА_4 і відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір позики від 02.09.2019 (а.с. 85).
Відповідно до п. 1 Розділу І вказаного Договору позикодавець ОСОБА_4 , в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов`язується надати позичальнику ОСОБА_3 , грошові кошти в розмірі 20 112 000 грн., що еквівалентно 800 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (станом на 02 вересня 2019 року 1 долар США = 25,14 грн.), а остання зобов`язується прийняти позику і повернути названу позику Позикодавцеві у визначений цим договором строк.
Згідно із п. 1.2 Розділу І Договору місцем повернення грошових коштів позичальником позичкодавцю в розмірі 20 112 000 грн., що еквівалентно 800 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору є м.Мостиська Львівської області.
Строк надання позики Позичальнику становить 18 місяців з моменту фактичної передачі грошових коштів, вказаних в п. 2.1, що підтверджується відповідною розпискою, виданою Позичальником в момент передачі йому суми позики. Остаточною датою повернення позики є 02 березня 2021 року (п.3.1 та п.3.2 Розділу ІІІ Договору).
Відповідно до п. 4.4 Розділу ІV Договору по настанні дати вказаної в п.3.2 цього Договору, Позичальник зобов`язується протягом цього ж дня повернути Позикодавцю суму позики у валюті гривні, еквівалентній 800 000 доларів США за готівковим курсом продажу долара США, який діє на дату повернення позики або повернути суму позики в іноземній валюті (Доларів США).
Згідно із розпискою від 02 вересня 2019 року, ОСОБА_3 відповідно до договору позики від 02 вересня 2019 року одержала 02 вересня 2019 року від ОСОБА_4 у борг суму в розмірі 20112000 гривень, що еквівалентно 800000 доларів США і зобов`язується повернути вищезазначену суму позики в строк, зазначений у договорі, а саме до 02 березня 2021 року у валюті гривня, еквівалентній 800000 доларів США за готівковим курсом продажу долара США, який діє на дату повернення позики або повернути суму позики в іноземній валюті. Місцем повернення коштів є м. Мостиська, Львівської області. Грошові кошти у сумі 20112000 гривень передані їй та отримані нею у повному обсязі 02 вересня 2019 року (а.с. 86).
Таким чином, факт передачі та одержання грошей підтверджується розпискою від 02 вересня 2019 року, підписаною позичальником ОСОБА_3 , в момент передачі ОСОБА_4 суми позики.
Враховуючи наведене та аналізуючи зміст складеної за підписом відповідачки розписки, колегія суддів приходить переконання про узгоджені та визначені сторонами умови отримання позичальником  в борг коштів, із зобов`язанням їх повернення до чітко визначеного терміну.
Іншими словами, колегія суддів погоджується з тим, що між позивачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого остання отримала від позивача кошти, які зобов`язувалася повернути до 02 березня 2021 року.
Факт написання, а також зміст розписки підтверджується оригіналом такої, яку на вимогу суду сторона позивача представила.
Натомість, будь які докази про повернення зазначених у розписці коштів, у матеріалах справи відсутні, при цьому, як вбачається із доводів апеляційної скарги, відповідачка заперечує отримання таких, як і написання розписки в принципі.
Колегія суддів виходить з того, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової- суми позичальнику.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження№ 14-465цс18).
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших. 
Така судова практика є сталою і незмінною.
З врахуванням зазначеного, посилання в апеляційній скарзі скарги на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними, а доводи про відсутність у розписці зобов`язання повернути борг є неспроможними, оскільки за змістом розписки у такій чітко зазначено, що ОСОБА_3 одержала грошові кошти «у борг», що згідно зі Словником української мови означає «взяте у позику, позичене», а цьому відповідно до статті 1046 ЦК України кореспондує обов`язок повернення позики. 
Крім того, у розписці чітко зазначено про зобов`язання повернути борг у відповідний строк, а саме до 02.03.2021.
Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
За змістом ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Таким чином наявність у позивачки боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальнику, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачем, яким на виконання приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду: від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674 св 21); від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96 св 21); від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785 св 18); від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586 св 17).
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127 гс 11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».
Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21.
Враховуючи наведене, відсутність письмової претензії позивача перед зверненням до суду з позовними вимогами, з  метою досудового врегулювання спору, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного суб`єктивного права.
В свою чергу, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Позивач на підтвердження позовних вимог надав суду першої інстанції оригінал  договору позики від 02 вересня 2019 року та оригінал розписки від 02 вересня 2019 року.
Згідно з частинами першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.
У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.
Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові.
Враховуючи характер спірних правовідносин, у справі, що є предметом апеляційного перегляду, колегія суддів виходить з того, що основним засобом доказування того, чи підписала особа договір позики, є висновок експерта.
Як зазначалося вище, заперечуючи позовні вимоги та факт власноручного підписання договору позики та розписки, яка датована 02.09.2019, представник відповідачки в суді першої інстанції подавав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.
На вирішення експерту просили поставити питання про виконання ОСОБА_3 , чи іншою особою підпису, що розташований в графі «Позичальник» в розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» договору позики від 02.09.2019, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та чи виконано ОСОБА_3 чи іншою особою підпис, що розташований в розписці від 02.09.2019, щодо отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_4 .
Разом з цим, до закриття підготовчого провадження, представник відповідачки, а також сама відповідачка подали до суду клопотання, в яких відмовилися від раніше заявленого клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, наслідки відмови від проведення судової почеркознавчої експертизи їм відомі та зрозумілі (а.с. 71, 77).
Так, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст. 109).
Однак, враховуючи те, що питання чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у договорі позики та розписці від 02.09.2019, тією особою, від імені якої вони зазначені, чи іншою особою, для з`ясування якого відповідачка просила призначити експертизу, має суттєве (ключове) значення для справи і потребує спеціальних знань, ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року задоволено частково клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 , призначено у цивільній справі № 448/852/21 за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, судову почеркознавчу експертизу. На вирішення експертам поставлено такі питання: чи виконаний ОСОБА_3 чи іншою особою підпис, що розташований в графі «Позичальник» в розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» договору позики від 02 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; чи виконано ОСОБА_3 чи іншою особою підпис, що розташований в розписці від 02.09.2019 щодо отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_4 . Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
Згідно із висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 08 лютого 2023 року № 4364-Е, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підписи від імені ОСОБА_7 , розташовані у графі «Позичальник» перед друкованим текстом «Єфремова Т,.В.» на зворотній стороні договору позики від 02 вересня 2019 року та нижче основного тексту розписки від 02 вересня 2019 року після слів «02 вересня 2019 р.», виконані ОСОБА_3 . 
Вказаний висновок експерта узгоджується з його дослідницькою частиною, містить обгрунтування висновків про аналіз усіх матеріалів, наданих на дослідження, оцінений судом в сукупності з усіма доказами по справі, що спростовує відповідні доводи апелянта про те, що  ОСОБА_3 не могла підписати договір позики та розписку від 02.09.2019.
В свою чергу, ухвалою судового засідання від 13 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 про призначення комплексної експертизи, оскільки на обставини, які необхідно було дослідити під час проведення такої експертизи, сторона відповідача не покликалася в апеляційній скарзі, а також у відзиві на позовну заяву.
В свою чергу, положенням ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
При цьому, апелянтом не надано, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання недійсним договору позики від 02.09.2019, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Що стосується інших заперечень апелянта про те, що ОСОБА_3 не могла підписувати спірні договір позики та розписку 02.09.2021, оскільки у цей період перебувала поза межами України, на підтвердження чого у матеріалах справи наявна інформація Державної прикордонної служби України № б/н від 27.09.2021, колегія суддів погоджується із критичною оцінкою таких доводів судом першої інстанції, оскільки такі, за встановлених у справі обставин, не спростовують ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання вдповідачкою грошової суми, а відтак існуючого обов`язку відповідачки по поверненню позики.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Микуша Дмитра Михайловича – залишити без задоволення.
Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2023 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк