Ухвала
іменем України 
8 червня 2023 року
м. Київ
Справа № 751/1036/21
Провадження № 51-3424 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого -        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на  вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2022  року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року, 
в с т а н о в и в:
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2022  року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Левковичі Чернігівського району і області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк сім років. 
Цивільний позов прокурора задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4                                116083 грн. 80 копійок, витрачені  Комунальним  некомерційним  підприємством  «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_5 . Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до   ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у відшкодування матеріальних збитків 10 389 грн 50 коп., у відшкодування моральної шкоди 80 000  грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
Цим же вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2023 вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без змін. 
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 26 листопада 2020  року близько 15 годині 30 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_5 не менше десяти ударів ножем в місця розташування життєво важливих органів, а саме в ділянку голови, шиї, грудної клітки та живота, внаслідок чого лезом ножа спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних торако-абдоміальних поранень з ушкодженням діафрагми, селезінки, хвостової частини підшлункової залози, шлунку, ускладнених лівобічним гемотораксом, внутрішньочеревною кровотечею, котрі як усі в сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння; та колото-різані рани правого плечового суглобу, обличчя, шиї, лівої кисті, задньої поверхні грудної клітки в проекції 5-го грудного хребця, різану рану лівої тім`яної ділянки голови, котрі як усі в сукупності, так і кожне окремо відносяться до  категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього та пом`якшити йому міру призначеного покарання.
Мотивуючи свою скаргу, засуджений зазначає, що він погоджується із тим, що суд першої інстанції перекваліфікував його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України. Однак, на його думку, призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину. 
Як зазначає засуджений, судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги стан його здоров`я, під час перебування під вартою він переніс дві складні хірургічні операції, в нього видалений жовчний пузир, а відтак стан здоров`я його значно погіршився.
Крім того, всупереч тому, що згідно зі ст. 89 КК України він вважається несудимим, суди в рішеннях вказують, як на обтяжуючу обставину те, що раніше він неодноразово судимий. 
Також суди не вказали, що він не відмовляється від відшкодування потерпілому збитків. Також засуджений звертає увагу суду на те, що він покаявся і зрозумів хибність свого вчинку. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у  скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та кваліфікація його дій у  касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються. 
Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та  інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на  момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та  розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з           КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання. 
Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до  вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, на момент вчинення кримінального правопорушення протягом року двічі притягався до  адміністративної відповідальності за ст. 178 КУпАП, не одружений, не  працював, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, звертається за медичною допомогою в наркологічне диспансерне відділення ЧОПНЛ з 16 березня 2010 року, лікувався у ЧОПНЛ з 23 серпня 2018 року по 28 серпня 2018 року (з відповідним діагнозом); наявність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого; обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, судом визнано активне сприяння розкриттю злочину, а  обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. 
З урахуванням усіх обставин справи суд першої інстанції зазначив, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень є призначення покарання, встановленого санкцією ч.  1 ст. 121 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк сім років.
Своєю чергою апеляційний суд, з огляду на всі вищенаведені обставини, погодившись із таким рішенням місцевого суду, зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті КК України, воно відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим, даним, що характеризують його особу, 
і є достатнім та справедливим, а тому підстав для скасування чи зміни вироку місцевого суду немає.
Разом з тим, стосовно доводів касаційної скарги засудженого про те, що він в  силу ст. 89 КК України вважається несудимим, колегія суддів касаційного суду звертає увагу, що відповідно до вироку Новозаводського районного суду м. Чернігова від  29 листопада 2022 року ОСОБА_4 останній раз був засуджений 3 липня 2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ст. 185 ч. 2, ст. 186 ч. 3, ст. 70, ст. 70 ч. 4, ст. 71 КК України до чотирьох роківпозбавлення волі та звільнений 8 травня 2015 року умовно-достроково, невідбутий строк покарання 11  місяців 5 днів. 
При цьому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України, згідно з ч. 5 ст.  12 КК України є тяжким злочином.
Стаття 89 КК України установлює диференційовані строки погашення судимості залежно від виду і строку (розміру) покарання, яке було відбуте винним, а також від категорії злочинів - ступеня їх тяжкості. Пункт 8 ч. 1 зазначеної статті передбачає, що особи визнаються такими, що не мають судимості, в разі засудження до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.
Відповідно ж до ч. 3 ст. 90 КК України, якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного та додаткового).
Водночас, як убачається з вироку, ОСОБА_4 8 травня 2015 року було звільнено умовно-достроково, а відтак строк необхідно рахувати саме з цієї дати. 
Й оскільки ОСОБА_4 вчинив новий злочин, перебачений ч. 1 ст. 121 КК України та за який його наразі засуджено, 26 листопада 2020 року, тобто до спливу шестирічного строку для погашення його попередньої судимості, він на час його вчинення не  вважався таким, що в силу ст. 89 КК України судимості не має.
А тому доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 у цій частині також є неспроможними.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_4 покаранняу  виді семи років позбавлення волі, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості й  індивідуалізації та з урахуванням конкретних обставин вчиненого ним кримінального правопорушення в їх сукупності, не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо засудженого ОСОБА_4 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3