Ухвала
Іменем України
 
22 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 202/2452/21
провадження № 61-6008ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2021 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в будівлі у гуртожитку літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 на 1 поверсі, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна  842937612101).
 
Позов мотивовано тим, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі № 184/2042/15-ц визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» (далі - ВАТ «Дніпроважбуд»); визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення, в тому числі й за адресою: АДРЕСА_1 в будинку літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв. м; стягнуто заборгованість з орендної плати. В подальшому рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року скасовано рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі № 184/2042/15-ц та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ВАТ «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати. Спірне нерухоме майно, згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, відносилося до державної власності, однак орган державної влади, уповноважений розпоряджатися вказаним майном - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградських областях), не було залучене до участі у справі № 182/2042/15-ц. Спірне нерухоме майно було відчужене ОСОБА_4 ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16 лютого 2016 року. В подальшому згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 24 листопада 2016 року спірне нерухоме майно було відчужено ОСОБА_6 ОСОБА_3 . Заочним рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі № 202/436/17 (яке набрало законної сили) задоволено позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про витребування майна. В ході виконання вказаного рішення суду державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 29 квітня 2020 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв. м було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеним між нею та ОСОБА_3 31 липня 2018 року, а  подальшому, у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , зареєстровано за ОСОБА_2 , який відчужив його 19 листопада 2020 року ОСОБА_1 , тобто майно вибуло поза волею власника - Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях з державної власності іншим шляхом.
 
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, позов задоволено. Витребувано в ОСОБА_1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в будівлі  гуртожитку літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 на 1 поверсі, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842937612101). Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що спірне нежитлове приміщення вибуло поза волею власника - Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях з державної власності іншим шляхом, а саме на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року, яке в подальшому було скасоване рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року. Тобто, з урахуванням обставин цієї справи, витребування спірного нежитлового приміщення від ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки на час набуття нею права власності на нього (19 листопада 2020 року) вже тривалий час існував судовий процес щодо спірної нерухомості, у зв`язку з чим вона могла передбачити для себе негативні наслідки під час укладення договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року.
 
21 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про витребування майна в добросовісного набувача, не врахувавши при цьому правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 205/7567/18, а саме: у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 203/4193/19 (провадження № 61-16780св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено, що: «скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; […] за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). […] при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)». Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок, що: «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. […] апеляційний суд установив, що нежитлові приміщення вибули з власності позивачів унаслідок волевиявлення ОСОБА_2 без отримання згоди ОСОБА_1. Тобто, спільна воля позивачів на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня. Суд зазначив, що ОСОБА_3 набула права власності на нежитлові приміщення за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_6, та є четвертим власником нежитлових приміщень після їх відчуження ОСОБА_2, а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею. Під час придбання майна ОСОБА_3 правомірно очікувала, що ОСОБА_6 мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Колегія суддів прийняла до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_3 набула у власність, а після придбання нерухомого майна ОСОБА_3 понесла витрати на його перепланування та покращення в розмірі 421 802 грн. […] За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у ОСОБА_3, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря». Судові рішення постановлені за відсутності перевірки обставин добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна, а також за відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 викладено такі правові висновки.
 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
 
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження                    № 61-17779св18)).
 
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
 
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
 
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
 
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
 
Судами встановлено, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі № 184/2042/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ВАТ «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 і ВАТ «Дніпроважбуд». Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення, в тому числі й за адресою: АДРЕСА_1 в будинку літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв. м, стягнуто заборгованість з орендної плати.
 
Спірне нерухоме майно згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, відносилося до державної власності. Так, позов Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області задоволено частково. Визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «Дніпроважбуд» гуртожитків у місті Дніпрі, а саме: № 7 на вулиці Калиновій, 10 , № 8 на вулиці Тверській, 29 , № 9 на АДРЕСА_1 , № 10 на АДРЕСА_1 , № 3 на вулиці Б. Хмельницького, 14 та № 4 на вулиці Б. Хмельницького, 10 ; визнано недійсним наказ комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ «Дніпроважбуд» вказаних гуртожитків; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому 21 грудня 1994 року в частині включення в статутний фонд ВАТ «Дніпроважбуд» гуртожитків у місті Дніпрі: № 7 на вулиці Калиновій, 10 , № 8 на вулиці Тверській, 29 , № 9 на АДРЕСА_1 , № 10 на АДРЕСА_1 , № 3 на вулиці Б. Хмельницького, 14 та № 4 на вулиці Б. Хмельницького, 10 ; визнано право власності за державою в особі регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області на вказані гуртожитки: № 7 на вулиці Калиновій, 10, № 8 на вулиці Тверській, 29 , № 9 на АДРЕСА_1 , № 10 на АДРЕСА_1 , підвал та прибудинкові споруди гуртожитку № 3 на вулиці Б. Хмельницького, 14 та 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку № 4 на вулиці Б.Хмельницького, 10 ; вилучено з незаконного володіння ВАТ «Дніпроважбуд» вказані гуртожитки.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі № 184/2042/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ВАТ «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати.
 
Станом на 22 грудня 2016 року право власності на нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв. м, було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2016 року. Передумовою укладення цього договору став договір купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_6 купив нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв. м.
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі № 202/436/17 за позовною заявою керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого володіння, позовні вимоги задоволено, витребувано у ОСОБА_3 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_1 в будинку літ. А-2, нежитлове приміщення № 1 позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842937612101).
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишено без змін.
 
На виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська у справі № 202/436/17, провадження №2/202/853/2017, 17 травня 2018 року було видано виконавчий лист.
 
21 травня 2018 року постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Михайленко Ю. В. було відкрито виконавче провадження № 56441814.
 
Державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Михайленко Ю. В. 29 квітня 2020 року у виконавчому провадженні № 56441814 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
 
За договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31 липня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком Р. О., зареєстрованим в реєстрі за № 191, ОСОБА_3 продав ОСОБА_7 нежитлове приміщення № 1, розташоване у АДРЕСА_1 ».
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв. м, зареєстроване за ОСОБА_7 , державна реєстрація права власності проведена 31 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: реєстровий № 191, виданий 31 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком Р. О.
 
11 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н. В., у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, та зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О. В., зареєстрованим в реєстрі за № 16769, ОСОБА_2 (продавець) передав у власність, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність нежитлове приміщення, розташоване у АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 1.
 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 17 березня 2021 року право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв. м, зареєстроване за ОСОБА_1 
 
12 червня 2020 року Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 42020042630000214 щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, а саме за фактом здійснення ним відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з позицій 1-10, загальною площею 171,9 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842937612101) ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31 липня 2018 року. Досудове розслідування триває.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірне нежитлове приміщення вибуло поза волею власника - Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях з державної власності іншим шляхом, а саме - на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року, яке в подальшому було скасоване рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року, тому держава в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях як власник спірного майна, яке вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі статті 388 ЦК України.
 
Наведене узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
Дослідивши залежність змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також те, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, з урахуванням характеру набуття майна, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що виходячи з обставин цієї справи, витребування спірного нежитлового приміщення від ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенція, оскільки на час набуття нею права власності на нього (19 листопада 2020 року) вже тривалий час існував судовий процес щодо спірної нерухомості, у зв`язку з чим вона могла передбачити для себе негативні наслідки під час укладення договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року.
 
Такі висновки судів попередніх інстанцій не суперечать вищенаведеним правовим висновками Верховного Суду, зокрема й тим, на які послалася заявник у своїй касаційній скарзі, та узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 26 квітня 2021 року у справі № 320/62/19, згідно з якими: на час відчуження на користь ОСОБА_1 спірного нерухомого майна вже існував судовий процес щодо цієї нерухомості, при цьому набрало законної сили рішення, яким встановлено незаконність вибуття із власності держави спірної нерухомості, а отже відповідач міг передбачити негативні наслідки для себе, приймаючи нерухоме майно в натурі за актом приймання-передачі від 12 липня 2018 року.Таким чином, суди зробили правильний висновок, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
 
Обставини, встановлені у справі № 320/62/19 та в цій справі, є подібними, зокрема позивачами в обох справах є прокурор в інтересах органу державної влади, а відповідачами - добросовісні набувачі, які придбали спірне майно під час наявності судового процесу щодо цієї нерухомості. Крім цього, в обох випадках було наявне рішення суду, що набрало законної сили, яким встановлено незаконність вибуття із власності держави спірної нерухомості. Таким чином, посилання заявника на нерелевантність правових висновків, викладених Верховним Судом у справі № 320/62/19, є неспроможним.
 
Що стосується доводів касаційної скарги про нездійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за позивачем, з внесенням відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після набрання чинності заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі № 202/436/17, яким були задоволені позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого володіння, а також - посилання на правові висновки Верховного Суду про те, що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, вказане судове рішення переглядалося в апеляційному порядку, а в подальшому його виконання було зупинено ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року (касаційне провадження 61-38441ск18). Тобто власник майна був позбавлений можливості після ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі № 202/436/17 внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Враховуючи вищенаведене, в цій справі вбачається відповідність заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
 
Посилаючись на загальні правові висновки Верховного Суду щодо застосування статей 387, 388 ЦК України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, заявник вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно встановили обставини в цій справі на підставі здійсненої ними оцінки доказів в їх сукупності і що Верховний Суд має переоцінити їх, при тому, що з підстав порушення апеляційним судом норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389, частина третя статті 411 ЦПК України) судове рішення не оскаржене.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду заява ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко