П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 540/6432/21	

Місце прийняття ухвали суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту ухвали суду 1 інстанції:
28.10.2022 року;
Суддя І інстанції: Свида Л.І.

             П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                           Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.
   
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року про залишення без задоволення заяви, поданої в порядку статті 383 КАС України, по справі №540/6432/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
21.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування січня 2008 року як базового місяця під час нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 18.07.2016 року до 28.02.2018 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 18.07.2016 року до 28.02.2018 року, ураховуючи січень 2008 року як базовий місяць, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2022 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування січня 2008 року як базового місяця під час нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 18.07.2016 року до 28.02.2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18.07.2016 року до 28.02.2018 року включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць), з урахуванням раніше виплачених сум.
За відповідною заявою, 12.08.2022 року позивачу видано виконавчий лист у справі №540/6432/21.
15.10.2022 року (згідно даних поштового відправлення) ОСОБА_1 подав суду першої інстанції заяву, в якій просив:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , вчинені на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі №540/6432/21, які полягають у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення у сумі 1344,8 грн.;
направити Військовій частині НОМЕР_1 окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пунктів 4, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, а саме: нарахування та виплати індексації грошового забезпечення в сумі 62803,09 грн.;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити недоплачену індексацію грошового забезпечення на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі №540/6432/21 в сумі 62803,09 грн.
В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що, виконуючи судове рішення, яке набрало законної сили у цій справі, військовою частиною нараховано та виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у меншому (неналежному) розмірі.
Позивач зазначає про необізнаність із обраним відповідачем порядком нарахування індексації грошового забезпечення, але, з огляду на самостійний розрахунок цих виплат, позивач вказує на очевидність порушення військовою частиною вимог статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пунктів 4, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення при виконанні судового рішення та прав позивача.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Вирішуючи по суті подану позивачем заяву, суд першої інстанції виходив з того, що під час ухвалення рішення у цій справі судом не досліджувалась правомірність визначення позивачу суми, яка має бути виплачена при нарахуванні індексації грошового забезпечення, тому повідомлені позивачем обставини не підлягають з`ясуванню при розгляді заяви в порядку статті 383 КАС України, оскільки це призводить до зміни суті рішення суду, яке виконується.
Разом з цим, судом першої інстанції не враховано представлений позивачем розрахунок індексації грошового забезпечення, розмір якої, на його думку, є належним до виплати. З цього приводу, суд першої інстанції зауважив на тому, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив військову службу, і на якого за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення.
Окремо судом першої інстанції зауважено, що положеннями статті 383 КАС України не передбачається можливість зобов`язувати відповідача вчиняти певні дії на користь позивача за результатами розгляду заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.
В апеляційній скарзі, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та не відповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що судом першої інстанції помилково не враховано використання відповідачем дискреційних повноважень під час обчислення позивачу індексації грошового забезпечення без застосування базового місця (місяця підвищення доходів) – січень 2008 року. Зазначене і стало підставою для звернення із цим адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
При цьому, апелянт зазначає, що механізм (формула) обчислення індексації грошових доходів (грошового забезпечення) є усталеним та загальновідомим, тому не є спірним.
Додає, що для обчислення індексації грошового забезпечення необхідні такі вихідні дані:
базовий місяць (січень 2008 року – спір в цій частині вирішено апеляційним судом);
прожитковий мінімум (установлений законами про Державний бюджет на відповідний рік);
індекс інфляції (оприлюднений Держкомстатом);
період нарахування індексації (18.07.2016-28.02.2018 – визначений судовим рішенням);
суми виплаченого грошового забезпечення (підтверджено позивачем випискою з карткового рахунку).
Отже, апелянт наполягає на відсутності не вирішених судом правовідносин між позивачем та відповідачем, тому будь-які дії відповідача, які не відповідають чинному законодавству при обчисленні та виплаті індексації грошового забезпечення за вказаний період підлягають перевірці в порядку судового контролю.
Наполягаючи на активності участі адміністративного суду на стадії виконання судового рішення та наявності в адміністративного суду повноважень щодо перевірки правомірності вчинених відповідачем дій, апелянт вказує на ґрунтовність поданої заяви та підстав звернення в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України.
У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Заперечуючи доводи та вимоги апелянта, відповідач вказує, що на виконання рішення, яке набрало законної сили у цій справі, ним виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 1344,18 грн., про що свідчать відповідний платіжний документ та доводи позивача.
При цьому, відповідач зазначає, що в січні 2008 року не існувало самої військової частини НОМЕР_1 , тому за відповідною посадою позивачу не міг встановлюватись будь-який посадовий оклад, з урахуванням якого можливо здійснити розрахунок індексації грошового забезпечення.
Додає, що відповідно до вимог Постанови №1013 та Порядку №1078 грудень 2015 року є місяцем підвищення грошових доходів населення (грошового забезпечення військовослужбовців) випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції. Відповідно, для проведення подальшої індексації доходів, обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року відповідно до Порядку №1078.
Відповідно до вимог абзацу 9 пункту 5 Порядку №1078 та Додатку 5 до цього Порядку для визначення індексу споживчих цін, з метою проведення подальшої індексації позивачу, починаючи з січня 2016 року, здійснювалось обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком. Вказане обчислення здійснювалось до перевищення нарахованої суми індексації розміру підвищення доходу (грошового забезпечення) у грудні 2015 року. Оскільки нарахована сума ймовірної індексації протягом січня 2016 року – лютого 2018 року не перевищила розмір підвищення грошового забезпечення випереджаючим шляхом у грудні 2015 року, відповідно не відновилась індексація грошового забезпечення в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб в цьому періоді.
Вимоги позивача про обов`язк відповідача при розрахунку індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по лютий 2018 року застосовувати січень 2008 року як базовий місяць є безпідставними, оскільки з грудня 2015 року діяв інший механізм визначення та обрахунку індексації грошового забезпечення.
Відповідач також зазначає, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Вказані положення Основного Закону кореспондуються із приписами частин 2, 3 статті 14 КАС України, згідно яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення щодо обов`язковості судових рішень містять норми статті 370 КАС України.
Апеляційний суд враховує, що у цій справі в судовому порядку підтверджено право позивача на обчислення та виплату на його користь індексації грошового забезпечення за період з 18.07.2016 року до 28.02.2018 року, ураховуючи січень 2008 року як базовий місяць.
Також, слід зазначити, що відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII.
За визначенням, наведеним у частині 1 статті 1 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 11 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Зокрема, відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Судом першої інстанції помилково не враховано, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») підтверджує, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.
Слід зазначити, що рішення суду може виконуватись у добровільному або примусовому порядку. Боржник може виконати рішення суду добровільно: з моменту набрання рішенням суду законної сили; до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.
Частина 1 статті 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII).
Разом з цим, згідно із частиною 2 статті 383 КАС України у заяві (про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду) зазначаються, зокрема:
інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання (пункт 7);
інформація про хід виконавчого провадження (пункт 8).
На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом (частина 3).
Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду (частина 4).
Згідно із частиною 5 статті 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.
У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.
Як свідчать обставини справи, 27.07.2022 року відповідач на виконання судового рішення в цій адміністративній справі здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 1344,18 грн.
Інформацію про порядок та спосіб розрахунку індексації грошового забезпечення відповідач позивачу не повідомляв.
Однак, як свідчать доводи відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, базовий місяць – січень 2008 року при обчисленні позивачу індексації грошового забезпечення за період з 18.07.2016 року до 28.02.2018 року військовою частиною не застосовувався.
Також, з метою примусового виконання судового рішення, 06.09.2022 року позивачем подано до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчий лист №540/6432/21.
На відповідне звернення, у листі від 07.10.2022 року №33284 Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві повідомив позивачу, що відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII забороняється у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої Російською Федерацією території України (з дати віднесення територій до таких, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій до моменту виключення таких територій з переліку).
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75 (в редакції наказу від 26.09.2022 року №217) затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 вересня 2022 року, до якого входить Миколаївська міська територіальна громада.
У зв`язку із зазначеним, виконавча служба повідомила стягувачу (позивачу), що відкриття виконавчого провадження та початок примусового виконання виконавчого листа, виданого Одеським окружним адміністративним судом 12.08.2022 року по справі №540/6432/21, на даний час не уявляється можливим.
Додатково виконавча служба зазначила, що виконавчий лист №540/6432/21 зареєстровано в Автоматизованій системі виконавчого провадження (ВП №69946286) та після зняття встановленої Законом заборони державним виконавцем будуть вжиті необхідні заходи.
Отже, наявні в матеріалах справи докази на момент звернення позивача із заявою в порядку статті 383 КАС України свідчать про відсутність примусового виконання судового рішення у цій справі.
Апеляційний суд звертає увагу, що визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України, зокрема надання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду з такою заявою.
Указана стаття (383 КАС України) передбачає можливість звернутись до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.
Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.
Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону №1404-VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2021 року по справі №9901/235/20 та, з огляду на подібність правовідносин, відповідно до положень частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій адміністративній справі.
Зміст конкретних обставин не дають підстав стверджувати, що позивачем в повному обсязі виконано вимоги частини другої статті 383 КАС України, які б зобов`язували суд першої інстанції прийняти до розгляду подану заяву та за наслідками її розгляду ухвалити відповідне рішення.
У контексті викладеного можна узагальнити, що звернення позивача до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, коли останній не використав можливість виконання рішення суду на підставі Закону №1404-VIII, є передчасним.
У зв`язку із чим, апеляційний суд вважає, що не дотримання позивачем обов`язкових вимог частини другої статті 383 КАС України щодо надання інформації про хід виконавчого провадження є наслідком повернення заяви заявнику.
Отже, суд першої інстанції, зважаючи на відсутність такої інформації (про хід виконавчого провадження), дійшов помилково висновку про наявність підстав для розгляду заяви по суті вимог заявника.
Оскільки висновки суду не відповідають нормам процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про повернення заяви заявнику.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 3 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , подану в порядку статті 383 КАС України, по справі №540/6432/21, - повернути заявнику.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

         Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
         Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                                      О.В. Яковлєв