ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
12 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/759/21	
Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року в адміністративній справі №160/759/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ( далі - відповідач ), в якому просила: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання в Криворізькому гірничому технікумі з 01.09.1993 р. по 26.02.1996 р. і догляду за дитиною віком до 3-х років з 08.09.1999 р. по 01.02.2001 р. та призначити ОСОБА_1 з 01.11.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року № 1788-ІІ, в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 року № 213-VІІІ, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, як особі, яка працювала до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії 10.12.2020 року № 0400-010303-8/118480; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання в Криворізькому гірничому технікумі з 01.09.1993 р. по 26.02.1996 р. і догляду за дитиною віком до 3-х років з 08.09.1999 р. по 01.02.2001 р.; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області  призначити ОСОБА_1 з 01.11.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року № 1788-ІІ, в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 року № 213-VІІІ, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, як особі, яка працювала до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах; стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області  за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1  судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908,00 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 01.11.2020р. пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020р., як особі, яка працювала до 01.04.2015р. на посадах, визначених у вказаних нормах, скасувати та прийняти рішення про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Виключними дискреційними повноваженнями наділені органи Пенсійного фонду України на прийняття рішення про призначення пенсії (здійснення перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший) та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку). Проте, у своєму рішенні від 21.05.2021р. суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію.
Апелянт наголошує, що суд помилково дійшов до висновку, що з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020р. №1-р/2020, призначення пенсії за віком на пільгових умовах здійснюється відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-УІІІ, проте після набрання чинності з 11.10.2017р. норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р. №2148-УШ пенсія за віком на пільгових умовах призначається виключно відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Законом №1058 передбачено його пріоритет над іншими Законами України та іншими нормативно-правовими актами у сфері пенсійного страхування, а також визначено сферу, у якій Закон №1788 продовжує діяти одночасно з цим Законом. В іншій частині Закон №1788 втратив чинність. В подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р. № 2148-УТІІ (далі Закон №2148) внесено зміни до Законів №1788 та №1058, відповідно до яких питання визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугою років також передано в сферу застосування Закону №1058.
Отже, з 11.10.2017р. відповідно до ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення пенсій особам, які мали право на пенсію за віком на пільгових умовах та працювали на відповідних посадах, відбувається виключно на підставі статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивачка, звернулася із заявою про призначення пільгової пенсії 19.10.2020р., тобто у віці 44 років, станом на 11.10.2017р. вік позивачки становив 41 рік. 
Суд помилково посилався на те, що позивач досягла 45-річного віку та набула усіх передбачених Законом №1788 необхідних умов для призначення пенсії на пільгових умовах лише у жовтні 2019 року, оскільки, на цей час Закон №1788 втратив чинність, правовідносини щодо призначення позивачу пенсії на пільгових умовах виникли після втрати ним чинності і до них цей Закон не застосовується. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
19.10.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області з заявою за №4819 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області № 0400-010303-8/127900 від 30.12.2020 року позивачу було повідомлено про відмову у призначенні пенсії та зазначено, що за наданими позивачем документами, загальний страховий стаж складає 18 років 5 місяців 4 дні, стаж роботи за списком № 1 - 8 років 11 місяців 27 днів (стаж враховано по 31.08.2020 року). Також було повідомлено, що до страхового стажу не зарахований: період навчання з 1993 року по 21.02.1996 року у Криворізькому гірничому технікумі, оскільки у додатку до диплома “по - батькові” записано не вірно - необхідно надати довідку з місця навчання; догляд за дитиною ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 - необхідно надати оригінал паспорту дитини, оскільки у свідоцтві про народження відсутня позначка про отримання паспорту.
Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.03.1993 року, позивачка:
- з 01.09.1992 р. по 26.02.1993 р. (05 місяців 25 днів) - навчалася в Професійно-технічному училищі № 14;
- з 01.03.1993 р. по 14.06.1993 р. (03 місяці 13 днів) - працювала штукатуром в Будівельному управлінні № 4 ЗАТ «Кривбасрудбуд»;
- з 01.09.1993 р. по 26.02.1996 р. (02 роки 05 місяців 25 днів) - навчалася в Криворізькому гірничому технікумі;
- 04.04.1995 р. по 18.07.1995 р. - працювала майстром-дублером в Будівельному управлінні № 4 ЗАТ «Кривбасрудбуд» (виробнича практика);
- з 25.03.1996 р. по 14.04.1998 р. (02 роки 0 місяців 08 днів) - працювала майстром з будівництва та експлуатації будівель і споруд АТ «БЕБіКо»;
- з 30.04.1998 р. по 08.02.1999 р. (09 місяців 08 днів) - отримувала допомогу по безробіттю в Криворізькому міському центрі зайнятості;
- з 08.09.1999 р. по 01.02.2001 р. (01 рік 04 місяці 07 днів) - догляд за дитиною віком до 3-х років;
- з 01.02.2001 р. по 14.02.2001 р. (13 днів) - перереєстровано безробітною та призначено допомогу по безробіттю в Криворізькому міському центрі зайнятості;
- з 15.02.2001 р. по 13.08.2001 р. (05 місяців 18 днів) - слухач за професією «Кравець» за програмою перепідготовки зайнятого населення в Професійно-технічному училищі № 7;
- з 17.08.2001 р. по 05.11.2001 р. (02 місяці 18 днів) - працювала швачкою ЗАТ «Промспецодяг»;
- з 19.01.2003 р. по 20.07.2004 р. (01 рік 06 місяців) - працювала лаборантом ТОВ
«Стройіндустрія»;
- з 20.07.2004 по 05.09.2005 р. (01 рік 01 місяць 15 днів) - начальником лабораторії ТОВ «Стройіндустрія»;
- з 08.01.2006 р. по 04.10.2006 р. (08 місяців 26 днів) - отримувала допомогу по безробіттю в Криворізькому міському центрі зайнятості;
- з 21.03.2007 р. по 03.05.2007 р. (01 місяць 12 днів)-контролером служби контролю якості ТОВ «Трансмаш»;
- з 03.05.2007 р. по 10.10.2007р. (05 місяців 07 днів) – інженером з підготовки виробництва ТОВ «Трансмаш»;
- з 10.10.2007р. по 24.07.2008р. (09 місяців 14 днів) – майстром заготівельного цеху ТОВ «Трансмаш»;
- з 24.07.2008 р. по 25.05.2010р. (01 рік 10 місяців) – інденером ТОВ «Трансмаш».
- з 01.06.2010 р. по 05.09.2011 р. (01 рік 03 місяці 04 дні) - гірником 2-го розряду дільниці 36 шахти «Гвардійська» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат»;
- з 05.09.2011 р. по теперішній час (09 років 25 днів станом на 01.11.2020 р.) - стовбуровою на 2 та 16 дільницях з повним робочим днем в підземних умовах шахти «Гвардійська» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».
На підтвердження навчання в Криворізькому гірничому технікумі позивачем надано диплом Серії НОМЕР_2 від 26.02.1996 р., відповідно до якого позивач, ОСОБА_3 , закінчила Криворізький гірничий технікум за спеціальністю «будівництво та експлуатація будівель і споруд».
З копії диплому з відзнакою Серії ІЖ №001017 від 26.02.1996 року та додатку до цього диплома вбачається, що диплом видано ОСОБА_4 про те, що вона в 1993 році вступив до Криворізького гірничого технікуму і в 1996 році закінчила повний курс Криворізького гірничого технікуму за спеціальністю «Будівництво та експлуатація будівель та споруд». Рішенням Державної кваліфікаційної комісії 21.02.1996 року позивачу присвоєно кваліфікацію технік-будівельник-технолог.
Позивачем надано також копію довідки від 11.01.2021 року за №07, яка видана Відокремленим структурним підрозділом «Гірничий фаховий коледж Криворізького національного університету» про те, що ОСОБА_5 дійсно навчалась у Криворізькому гірничому технікумі на денній формі навчання за спеціальністю: «Будівництво та експлуатація будівель та споруд» з 01.09.1993 року по 26.02.1996 року. Отримала диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_2 , реєстраційний номер 26, виданий 26.02.1996 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2   статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини 2 статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».
Закон №1058-IV  набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися  Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII  (далі - Закон №1788-XII).
За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки -після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «а»   статті 13 Закону № 1788-XII  в редакції, чинній до внесення змін  Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»  на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники,  зайняті  повний  робочий  день  на  підземних роботах, на роботах  з  особливо  шкідливими  і  особливо  важкими умовами  праці,  - за списком N 1 ( 36-2003-п ) виробництв, робіт, професій,  посад  і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при  стажі  роботи  не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;  жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. 
Працівникам, які мають  не  менше  половини  стажу  роботи  з особливо шкідливими і особливо важкими умовами  праці,  пенсії  на пільгових умовах призначаються із зменшенням  віку,  передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1  рік  за  кожний  повний  рік  такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; 
Натомість згідно з пунктом «а»   статті 13 Закону № 1788-XII  в редакції, чинній після внесення змін  Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»  на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники,  зайняті  повний  робочий  день  на підземних роботах,  на  роботах  з  особливо  шкідливими  і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і  показників  (  36-2003-п  ), затверджуваним Кабінетом Міністрів України,  і  за  результатами  атестації  робочих  місць  -  після досягнення  50  років  і  при  стажі  роботи  не  менше 25 років у чоловіків,  з  них  не  менше 10 років на зазначених роботах, і не менше  20  років  у  жінок,  з  них  не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. 
До   досягнення  віку,  встановленого  абзацом  першим  цього пункту,  право  на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:      45    років    -   по   31   березня   1970   року   включно;      45  років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;      46  років  -  з  1  жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;  46  років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;   47  років  -  з  1  жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;  47  років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;  48  років  -  з  1  жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року; 48  років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;  49  років  -  з  1  жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;  49  років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року; 50  років  -  з  1  жовтня  1974 року по 31 грудня 1975 року. 
Працівникам,  які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і  особливо  важкими  умовами  праці, передбаченого абзацом першим цього  пункту,  але  мають  не  менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за   віком   на   пільгових  умовах  призначаються  із  зменшенням пенсійного  віку,  встановленого  абзацом  першим  частини  першої статті   26   Закону  України  "Про  загальнообов`язкове  державне пенсійне страхування":  чоловікам  -  на  1  рік  за  кожний повний рік такої роботи;  жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. Зазначене  зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а»   статті 13 Закону № 1788-ХІІ   вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини  рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020   (далі також Рішення № 1-р/2020 ) визнані такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), стаття   13, частина 2 статті   14, пункти «б»-«г» статті   54 Закону № 1788-XII   зі змінами, внесеними   Законом № 213-VIII   (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного   Рішення застосуванню підлягають стаття   13, частина друга статті   14, пункти «б» - «г» статті   54 Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін   Законом № 213-VIII   для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12   цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення   Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін   Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин   Закон № 1788-ХІІ   з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами   Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та   Законом № 1058-ІV  - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік для жінок у 45 років, тоді як другий - у 50 років.
Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:
«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод   від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі     № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми  Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не   Закону № 1058-ІV».
Правовідносини у цій справі цілком тотожні справі №360/3611/20.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 8 листопада 2021 року у справі №580/492/21 зазначив, що за загальним правилом, суд повинен тлумачити національне законодавство у соціальній сфері таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості і розумності та, відповідно, у спосіб, що є найбільш сприятливим для захисту прав та інтересів особи.
Отже, у цій справі застосуванню також підлягають саме норми   Закону №1788-ХІІ   з урахуванням   Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року, а не   Закону №1058-ІV.
Суди встановили, що позивач має визначені пунктом «а»  статті 13 Закону № 1788-ХІІ (з урахуванням Рішення № 1-р/2020) вік та стаж, на час розгляду відповідачем документів (лист 10.12.2020 року № 0400-010303-8/118480), звернення з позовом та розгляду справи судом.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 відмова ГУПФУ в призначенні позивачу з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.
Щодо посилання апелянта на те, що позивач не досягла  45 років визначені пунктом «а»  статті 13 Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020, суд зазначає, що на час розгляду відповідачем документів позивачка досягла 45 річного віку. Також, як вбачається з листа відповідача вказані обставини не були підставою для відмови у призначенні пенсії. Суд бере до уваги п. 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18), де міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення. 
Щодо обраного судом спосіб захисту порушеного права позивача  суд зазначає наступне.
За  ст. 44 Закону № 1058-IV  заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (ч.5 ст.45 Закону №1058-IV).
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій урегульовано «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року (зі змінами внесеними Постановою Пенсійного фонду України від 16.12.2020р. № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України») (далі - Порядок №22-1).
Згідно п. 4.1 Порядку № 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.
Заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
За п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно п. 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Враховуючи вказані вимоги Закону № 1058-IV та Порядку № 22-1, орган, що приймав заяву позивача про призначення пенсії, зобов`язаний був у встановлений строк прийняти відповідне рішення.
Проте, відповідач у порушення вищезазначених вимог законодавства вказаних дій вчинено не було.
Суд зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9  Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Частиною 2   статті 6 КАС України   передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів»   встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до   статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
  У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого   закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Як зазначено у пункті 28 рішення у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), Суд враховує те, що   закон, який застосований у цій справі не містить жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону   відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний   закон   передбачає можливість обмеження прав особи, такий   закон   має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Згідно з уже сталою практикою   Європейського суду з прав людини закон  має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун проти Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v.Ukraine), заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v.Ukraine), заява № 20390/07).
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Отже, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Однак, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що повним та ефективним поновленням порушеного права в цій частині буде зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах. 
Дана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2021 року по справі № 360/3611/20 щодо розгляду зразкової справу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року в адміністративній справі №160/759/21 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року в адміністративній справі №160/759/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5  ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко