ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року	Львів	Справа № 500/4332/22 пров. № А/857/1957/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Кузьмича С.М. та Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.01.2023р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Головнокомандувача Збройних Сил України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на попередній посаді (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 09.01.2023р. м.Тернопіль; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: 09.01.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.01.2023р. позовну заяву ОСОБА_1 до Головнокомандувача Збройних Сил України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_2 /, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на попередній посаді, повернуто позивачу (а.с.32-35).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви (а.с.43-50).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.
Так, згідно з п.2 параграфу 2 наказу Головнокомандувача Збройних Сил України № 392 від 08.04.2022р. (по особовому складу) позивача увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України з 08.04.2022р. відповідно до п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України; вирішено утримувати ОСОБА_1 на всіх видах забезпечення та у списках особового складу Управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України; Командувачу Сухопутних військ Збройних Сил України на час перебування у розпорядженні затвердити обов`язки військової служби.
Водночас, своєчасно звернутися до суду із розглядуваним позовом він не мав фізичної можливості, оскільки 08.04.2022р. його не було ознайомлено під особистий розпис із фактичним змістом наказу, що стосується його звільнення з посади ІНФОРМАЦІЯ_4 /.
Упродовж 09.04.2022р.-12.04.2022р., 13.04.2022р.-18.04.2022р. він перебував на стаціонарному лікуванні.
Після завершення лікування позивач був направлений у відрядження у різні військові частини, що не дозволяло йому зайнятися оскарженням спірного наказу. Також позивач як військовослужбовець перебуває у розпорядженні вищого командування і не може використовувати час військової служби для власних потреб.
У подальшому з 12.09.2022р. по 27.09.2022р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні.
Після отримання на адвокатський запит тексту спірного наказу він зміг з ним ознайомитися і звернутися 30.11.2022р. до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідач Головнокомандувач Збройних Сил України і третя особа ІНФОРМАЦІЯ_5 скерували до апеляційного суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких вважають апеляційну скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошують на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.116-119, 127-128).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 30.11.2022р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив поновити строк звернення до суду; визнати протиправним та скасувати п.2 параграфу 2 наказу Головнокомандувача Збройних Сил України № 392 від 08.04.2022р. (по особовому складу); поновити його на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи з 09.04.2022р.; рішення в частині поновлення на займаній посаді допустити до негайного виконання (а.с.1-12, 13).

Ухвалою суду від 12.12.2022р. залишено позовну заяву без руху в зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст.123, 161 КАС України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом подання окремої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із доказами на підтвердження причин пропуску, відмінними від тих, що вказані в позовній заяві (а.с.15-17).

На виконання вимог наведеної ухвали суду позивач скерував 30.12.2022р. на адресу суду заяву про поновлення строку звернення до суду, згідно якої поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом обґрунтовує відсутністю ознайомлення із спірним наказом, перебуванням на лікуванні, знаходженням у різних відрядженнях, а також запровадженням воєнного стану. Наголошує на тому, що із спірним наказом ознайомився лише 03.11.2022р., до того часу не міг з`ясувати причини звільнення з посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 .
В зв`язку із наведеним, просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк на звернення до суду; до поданої заяви долучив підтверджуючі документи (а.с.20, 21-26).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що вказані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними, а тому позовну заяву і додані до неї документи слід повернути позивачеві.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

          Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою ст.122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані приписами ст.123 КАС України. 
Зокрема, згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

          Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

          В розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, правильно залишив позовну заяву без руху і надав можливість позивачу вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Водночас, визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав.

Предметом оскарження у цій справі є п.2 параграфу 2 наказу Головнокомандувача Збройних Сил України № 392 від 08.04.2022р. (по особовому складу) (а.с.98).
Згідно цього наказу на підставі п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України полковника ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України, увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України з 08.04.2022р., вирішено питання про утримання позивача на всіх видах забезпечення та у списках особового складу Управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України; зобов`язано Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України на час перебування у розпорядженні затвердити офіцеру обов`язки військової служби (а.с.98).
За твердженнями позивача із текстом цього наказу його не було ознайомлено під час звільнення із спірної посади.
Водночас, як стверджує позивач, на наступний день 09.04.2022р. він отримав повідомлення від ІНФОРМАЦІЯ_8 про його звільнення з займаної посади.

Приписи ст.122 КАС України визначають відлік процесуального строку звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Відтак, строк для оскарження позивачем наказу про звільнення з посади і його відлік розпочинається з дня, коли позивач дізнався чи мав дізнатися про наявність оскаржуваного наказу.

Зважаючи на встановлені судом обставини щодо дати ознайомлення позивача про його звільнення з посади (09.04.2022р.), строк для його оскарження розпочався з наступного дня – 10.04.2022р. і відповідно закінчився 10.05.2022р.
Позовна заява ОСОБА_1 подана до суду 30.11.2022р., тобто позивач пропустив місячний строк звернення до суду (ч.5 ст.122 КАС України).

У випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті на публічну службу, проходженні чи звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Норми КАС не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

У своїх заявах про поновлення строку звернення до суду позивач наводить сукупність обставин, які, на його думку, перешкоджали своєчасному оскарженню спірного наказу.
Водночас, аналіз сукупності цих причин, фактичних обставин справи, наявності іншої судової справи з участю позивача, а також тривалий період пропуску строку звернення до суду, свідчить про відсутність підстав для його поновлення.
Зокрема, перебування позивача у період з 09.04.2022р. по 12.04.2022р. на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділені КНП «Кременецька опорна лікарня» та у період з 13.04.2022р. по 18.04.2022р. - на стаціонарному лікуванні у військово-медичному центрі Західного регіону, не перешкоджали зверненню до суду в установлений строк, оскільки мали місце до дати його спливу - 10.05.2022р.
Водночас, судом першої інстанції враховано, що в цей період - 09.04.2022р. позивач подав до суду інший позов про оскарження наказів ІНФОРМАЦІЯ_8 (справа № 500/1823/22).

Перебування позивача в період з 01.05.2022р. по 11.09.2022р. (понад 5 місяців) в різних місцях дислокації Військової частини НОМЕР_1 , відсутність джерел електропостачання, засобів зв`язку та наявність ракетних обстрілів не можуть розцінюватися як поважні причини, оскільки такі не підтверджені належними доказами, а самим позивачем не розкрито безпосередній зв`язок цих обставин із пропуском строку звернення до суду.
При цьому, введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.
Разом з тим, позивачем не наведено обставин, які об`єктивно перешкоджали звернутися позивачу до суду із позовом у встановлений в місячний строк (тобто, до 10.05.2022р.) саме через запровадження воєнного стану.

Також виконання позивачем обов`язків військової служби не позбавляло його можливості звернутися до суду із відповідним позовом.
При цьому, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачають можливість отримання військовослужбовцем відпустки в особливий період під час дії воєнного стану.

Як вказав суд першої інстанції, зміст позовних вимог та підстави позову дають можливість прийти до висновку, що позивач очікував тієї обставини, коли рішення суду в справі № 500/1823/22 набере законної сили (04.11.2022р. - дата набрання законної сили), оскільки тільки після скасування в судовому порядку наказів ІНФОРМАЦІЯ_8 , як стверджує позивач в позовній заяві, у нього виникли підстави для скасування наказу № 392 від 08.04.2022р.
Вказані висновки суду апелянтом взагалі не спростовані.

З огляду на викладене, процесуальна поведінка позивача не демонструвала повноти використання своїх процесуальних прав, достатньої зацікавленості щодо належного і своєчасного захисту своїх прав в судовому порядку. Також позивач не довів, що в цій справі можливість вчасного звернення до суду з позовом не мала суб`єктивного характеру, тобто, не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення з позовом до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Відтак, аргументи позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду обґрунтовано не взяті до уваги судом першої інстанції.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Колегія суддів наголошує на тому, що строки пропуску звернення позивача з цією позовною заявою до суду є значними, тому такі можуть бути поновленні лише при встановленні реальних та дійсних перешкод, за яких особа не мала можливості своєчасно звернутися до суду. 
Позивачу достеменно було відомо про його звільнення з посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 ; згідно досліджених обставин ОСОБА_1 не перебував в стані невизначеності, оскільки продовжував нести військову службу вже в нових умовах.
При цьому, об`єктивних та непереборних обставин, через які ОСОБА_1 своєчасно не звернувся до суду, в цій справі не встановлено. Зволікання позивачем з оскарження наказу про звільнення з посади та в подальшому підшуковування підстав для поновлення строку звернення до суду за встановлених обставин не є виправданим.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, причини його пропущення, наведені позивачем у заявах про поновлення процесуального строку (строку звернення до суду) є неповажними, а тому в задоволенні заяв про поновлення строку звернення до суду слід відмовити, а позовну заяву в цій справі необхідно повернути на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для повернення позовної заяви в адміністративній справі № 500/4335/22 на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.01.2023р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 500/4332/22 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська 	
Дата складання повного тексту судового рішення: 21.04.2023р.