Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 429/10408/12
провадження № 61-7226св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ»
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року 
у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивований тим, що 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» (далі - ЗАТ «Донгорбанк»), правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Донгорбанк» (далі - ПАТ «Донгорбанк»), а в подальшому ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 173ДЖ/30/08И. Відповідно до умов вказаного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 38 000,00 дол. США, 
а позичальник - використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користуванням кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, які визначені кредитним договором.
 
Позивач належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором, надав відповідачу ОСОБА_1 обумовлені кредитним договором грошові кошти, що підтверджується заявкою на видачу готівки від 04 липня 2008 року № 14_2.
 
На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 04 липня 2008 року між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Донгорбанк», а в подальшому ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 173ДЖ/30/08И. Відповідно до умов цього договору поручитель зобов`язався перед банком за виконанням позичальником обов`язків за кредитним договором.
 
ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 11 вересня 2012 року у неї утворилась заборгованість 
в розмірі 36 957,48 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 30 042,23 дол. США; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом - 6 914,91 дол. США; пеня за порушення строків виконання зобов`язань - 0,34 дол. США.
 
ПАТ «ПУМБ» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2008 року 
№ 173 ДЖ/30/08И у розмірі 36 957,48 дол. США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» задоволено.
 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором в розмірі 36 957,48 дол. США, з яких:  заборгованість за кредитом - 30 042,23 дол. США; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом - 6 914,91 дол. США; пеня за порушення строків виконання зобов`язань - 0,34 дол. США.
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 1 476,43 грн.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 1 476,43 грн.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що полягає 
у простроченні сплати заборгованості за кредитом, а також процентів за користування кредитними коштами. Тому суд зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 у цій справі.
 
Апеляційний суд вказав, що 14 травня 2021 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року. При цьому у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що повний текст оскаржуваного судового рішення представник ОСОБА_2 отримав лише 11 травня 2021 року. Вказане підтверджується матеріалами справи. Суд першої інстанції не направив копію рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року сторонам у справі. Також матеріали справи не містять доказів отримання оскаржуваного судового рішення особою, яка подала апеляційну скаргу. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року до участі 
у справі залучено правонаступника позивача ПАТ «ПУМБ» - Товариство 
з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (далі - ТОВ «АНСУ»).
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що ТОВ «АНСУ» набуло право вимоги за кредитним договором від 04 липня 2008 року № 173 ДЖ/30/08И. 
Це підтверджується належними та достатніми доказами. Тому наявні підстави для залучення до участі у справі як правонаступника позивача ТОВ «АНСУ».
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 
04 лютого 2013 року скасовано та ухвалено нове.
 
У задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ТОВ «АНСУ», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Стягнено з ТОВ «АНСУ» на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 429,29 грн.
 
Апеляційний суд вказав, що ухвалою суду першої інстанції від 22 листопада 
2012 року призначено справу до судового розгляду на 03 січня 2013 року. Надалі справа була призначена до розгляду на 04 лютого 2013 року. Проте матеріали справи не містять доказів направлення та вручення відповідачам судової повістки про призначення справи до розгляду на 03 січня 2013 року і 04 лютого 2013 року. За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив висновок про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 та без його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, а у справі слід ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.
 
Встановивши, що позивач скористався правом, передбаченим договором іпотеки на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі виконавчого напису нотаріуса та реалізував належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, підстав для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишилася непогашеною після реалізації предмета іпотеки, немає. Такі вимоги відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, є недійсними.
 
Крім того, враховуючи припинення основного зобов`язання, апеляційний суд вважав, що порука згідно з частиною першою статті 559 ЦК України також є припиненою.
 
Посилання позивача на те, що зобов`язання сторін за кредитним договором не припинились, а передача предмету іпотеки не забезпечила повне погашення заборгованості за кредитором, є необґрунтованими, оскільки іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Отже, положення статті 
36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37, 41 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за нормами Закону усі наступні вимоги є недійсними.
 
Апеляційний суд також зазначив, що при ухваленні рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором як з позичальника, так і з поручителя, суд першої інстанції не звернув уваги на норму частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки та реалізації банком права на дострокове стягнення кредиту.
 
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, 
є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, 
а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання. Проте всупереч зазначеним вимогам закону та умовам кредитного договору, питання про те, чи сплив щодо частини таких платежів строк, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України і який застосовується незалежно від доводів сторін та на підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції не дослідив. ОСОБА_2 стверджував, що порука за договором поруки від 04 липня 2008 року № 173 ДЖ/30/08И станом на дату пред`явлення позову банку є припиненою відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Суд апеляційної інстанції установив, що у січні 2009 року первісний кредитор ЗАТ «Донгорбанк» направив позичальнику повідомлення-вимогу № 3112, за змістом якої банк вимагав погасити наявну заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (зі сплатою процентів за користування кредитом з урахуванням всіх штрафних санкцій) у розмірі 37 761,55 дол. США.
 
Оскільки строк дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором настав ще у січні 2009 року, позивач повинен був пред`явити вимогу про сплату заборгованості з поручителя ОСОБА_2 до липня 2009 року включно. Проте позивач звернувся до суду з позовом у цій справі лише у жовтні 2012 року, тобто після шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, ПАТ «ПУМБ» пред`явило вимоги до поручителя ОСОБА_2 більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки.
 
Аргументи учасників справи
 
У липні 2022 року ТОВ «АНСУ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
при відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від 14 травня 2021 року суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив матеріали справи та зробив помилковий висновок про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції після спливу восьми років з часу ухвалення такого рішення. При цьому наявні 
у матеріалах справи докази свідчать, що ОСОБА_2 був обізнаний про ухвалення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 
04 лютого 2013 року та про стан виконавчого провадження щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у цій справі задовго до подання апеляційної скарги на зазначене судове рішення. Тому строк на апеляційне оскарження поновлений судом безпідставно, з порушенням норм процесуального права;
норми законодавства розмежовують позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки на дві категорії: на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Системний аналіз змісту статті 36 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок, що положення цієї статті можуть бути застосовані для випадків звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору у порядку статті 37 або статті 38 Закону України «Про іпотеку», та не можуть бути застосовані у разі реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів на підставі статті 41 Закону України «Про іпотеку». Тому висновок апеляційного суду про те, що положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо припинення вимог іпотекодержателя про виконання боржником основного зобов`язання поширюються на усі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя, є помилковими. Жоден спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачений статтею 36 Закону України «Про іпотеку» та застереженням іпотечного договору, не був використаний, а тому апеляційний суд помилково застосував норми статті 36 Закону України «Про іпотеку», оскільки вони не регулюють правовідносини, які склалися між сторонами;
апеляційний суд безпідставно вказав, що у січні 2009 року первісний кредитор ЗАТ «Донгорбанк» направив позичальнику повідомлення-вимогу № 3112, тому строк дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором настав ще у січні 2009 року, а позивач повинен був пред`явити вимогу про сплату заборгованості з поручителя ОСОБА_2 до липня 2009 року включно. 19 січня 2009 року ЗАТ «Донгорбанк» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», в якому вказано, що згідно з пунктом 3.1. іпотечного договору в разі невиконання обов`язків по сплаті основного боргу по кредиту, процентів його використання, пені за несвоєчасну оплату процентів, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, повідомлення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» за формою і змістом не є вимогою про дострокове повернення кредиту відповідно до підпункту 3.1.5 пункту 3.1 кредитного договору від 04 липня 2008 року та не відповідає вимогам, передбачених статтею 1050 ЦК України. Водночас ПАТ «ПУМБ», який є правонаступником ЗАТ «Донгорбанк», 18 травня 2012 року було направлено ОСОБА_1 вимогу № DNI-61/295 про дострокове повернення кредиту та процентів за користування кредитом. 03 липня 2012 року ПАТ «ПУМБ» також направило ОСОБА_2 вимогу № DNI-61/406 щодо виконання зобов`язань за договором поруки. Надалі 10 жовтня 2012 року банк у межах строку позовної давності звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором та договором поруки. Крім того, на думку ТОВ «АНСУ», апеляційний суд не врахував, що строк позовної давності за заявленими вимогами щодо стягнення решти заборгованості необхідно обраховувати з моменту реалізації предмета застави.
 
У жовтні 2022 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Романцової Т. В. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:
доводи касаційної скарги ТОВ «АНСУ» є аналогічними з тими аргументами, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Фактично касаційна скарга зводиться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками апеляційного суду. Судова практика, на яку посилається ТОВ «АНСУ» не 
є релевантною до правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі. При цьому ТОВ «АНСУ» в касаційній скарзі висловлює суб'єктивне, на власний розсуд, трактування норм матеріального права, яке не узгоджується з принципом правової визначеності;
посилання ТОВ «АНСУ» на те, що ОСОБА_2 не навів поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, 
є безпідставними. Матеріали справи не містять доказів направлення та вручення відповідачам судової повістки про призначення справи до розгляду на 03 січня 2013 року та 04 лютого 2013 року. Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції;
ОСОБА_2 є поручителем за виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 , а тому застосуванню підлягають спеціальні положення ЦК України, які регулюють відносини між кредитором та поручителем, зокрема статті 553 - 559 ЦК України;
вчинення виконавчого напису нотаріуса про стягнення предмета іпотеки свідчить про реалізацію кредитором права дострокового стягнення кредитних коштів та зміну строку виконання умов кредитного договору. Апеляційний суд правильно встановив, що у січні 2009 року первісний кредитор ЗАТ «Донгорбанк» направив позичальнику повідомлення - вимогу про дострокове повернення кредиту, а тому станом на дату звернення банку з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості порука ОСОБА_2 була вже припинена;
лист-вимога, яка у січні 2009 році була направлена позичальнику ОСОБА_1 , та повідомлення, про яке вказано у статті 35 Закону України «Про іпотеку» та про яку зазначає скаржник, за своєю суттю містять вимогу саме про зміну строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором. Крім того, у самій вимозі вказано про дострокове повернення суми кредиту з посиланням на підпункт 3.1.5 пункту 3.1 кредитного договору. Отже, змістом повідомлення банку від 19 січня 2009 року спростовуються доводи ТОВ «АНСУ» про його невідповідність умовам кредитного договору. При цьому вимога банку від 
19 січня 2009 року адресована позичальнику, який з урахуванням норм статті 
554 ЦК України є солідарним боржником. Таким чином, банк вимагав дострокового погашення заборгованості усіма солідарними боржниками;
12 вересня 2009 року порука ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором вже була припинена, тому позов до поручителя, поданий до суду у 2012 році, є безпідставним.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року касаційну скаргу ТОВ «АНСУ» залишено без руху, надано товариству строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року поновлено ТОВ «АНСУ» строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 
02 грудня 2021 року, відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2022 року виправлено описку, допущену 
в ухвалі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року про відкриття касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2022 року у задоволенні заяви ТОВ «АНСУ» про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 456/1747/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Крім того, вказано, що судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Позиція Верховного Суду
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Європейський суд з прав людини зауважував, що:
«відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року)»;
«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року)»;
«вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року)»;
«складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року)».
 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі 
№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що:
 
«відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).
 
ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 
2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним досудових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».
 
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
 
У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження 
№ 61-37352сво18) зазначено, що:
 
«оскільки апеляційна скарга учасниками справи була подана 03 квітня 
2018 року на рішення суду першої інстанції, ухвалене 24 квітня 2013 року, то апеляційний суд правильно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року. Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).
 
При цьому ОСОБА_2 знала про існування заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року, копію якого їй було вручено 17 травня 2013 року (т. 1, а. с. 64). 31 травня 2013 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення, яку 11 вересня 2013 року судом було розглянуто та у задоволенні заяви відмовлено. Проте лише 03 квітня 2018 року, тобто майже через п`ять років з часу ухвалення та отримання відповідачкою заочного рішення, воно було оскаржено до апеляційного суду. У зв`язку з викладеним Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відійти від висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 369/8537/15-ц (провадження № 61-25773св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 635/8219/15-ц (провадження № 61-35336св18), згідно з якими процесуальний строк, зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України при відсутності винятків, може бути поновлений і що процедура апеляційного оскарження визначається на момент ухвалення судових рішень, а не на момент подачі апеляційної скарги».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 (провадження № 61-15286св20) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження 
№ 61-14230сво18) зроблено висновок про те, що:
 
«апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
 
Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 
20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».
 
У справі, що переглядається:
14 травня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 звернувся 
з апеляційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року. Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції (т. 1, а. с. 186 - 187, 191 - 196);
клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивоване тим, що йому не було відомо про ухвалення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року, копія цього рішення йому судом не направлялась. 21 квітня 2021 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу копії зазначеного судового рішення, а його копію отримано лише 11 травня 2021 року (т. 1, а. с. 186 - 187);
ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року та відкрито апеляційне провадження у цій справі. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не направив копію рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року сторонам у справі. Також матеріали справи не містять доказів отримання оскаржуваного судового рішення особою, яка подала апеляційну скаргу;
при поновленні строку на апеляційне оскарження апеляційний суд не врахував, що  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу зі спливом одного року з дня ухвалення рішення суду першої інстанції, не зазначив виняткових обставин або причин для незастосування положень частини другої статті 358 ЦПК України та не навів обґрунтування поновлення такого строку.
 
Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову (частина друга статті 406 ЦПК України).
 
В касаційній скарзі містяться доводи про незаконність ухвали Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2021 року про відкриття апеляційного провадження. Колегія суддів вважає обґрунтованим аргумент касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права апеляційним судом при поновленні строку на апеляційне оскарження, у зв?язку з чим інші підстави касаційного оскарження не аналізує.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження та постанова апеляційного суду прийняті без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження та постанову апеляційного суду скасувати і передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження 
№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» задовольнити частково.
 
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2021 року про відкриття апеляційного провадження та постановуДніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати.
 
Передати справу № 429/10408/12 до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2021 року про відкриття апеляційного провадження та постанова Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко 	
 	  І. О. Дундар   	
 	Є. В. Краснощоков   М. М. Русинчук