Постанова
Іменем України
 
11 квітня 2023 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/6527/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,
за участю секретаря Ратушного А. В.  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області
 
в складі судді Янченка А. В.
 
від 09 лютого 2023 року про відмову в задоволенні заяви про забезпеченні позову
 
у цивільній справі №369/10423/22 Києво-Святошинського районного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про стягнення боргу
 
                                              У С Т А Н О В И В:
 
В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилаючись на не виконання умов Договору позики, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 14 500 доларів США, що еквівалентно 530 120,00 грн.
 
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, спрямовані на відчуження належного останньому на праві власності житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 21,5 кв.м., вартістю 13 206,00 грн, а також заборони державним реєстраторам та іншим, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, особам вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу реєстрації права власності даного майна.
 
Як на підставу вжиття заходів забезпечення позову посилалася на те, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем на праві власності зареєстрований житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість будинку становить 13 206,00 грн. Даний будинок не перебуває пі будь-якою забороною на його відчуження.
 
Вказувала, що відповідач тривалий час не виконує свої зобов`язання за договором позики, а тому в неї є об`єктивні підстави вважати, що він зможе продати своє нерухоме майно або здійснюватиме інші дії, спрямовані на його здешевлення, що не тільки утруднить виконання судового рішення, а й може призвести до неможливості його виконання.
 
Також вказувала, що їй стало відомо про те, що ОСОБА_2   в приватних бесідах із своїми знайомими та і з нею теж неодноразово висловлював наміри на максимальне затягування судового процесу з метою подальшого відчуження свого майна, яке належить йому на праві власності, для унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.
 
За наведених обставин, позивачка, посилаючись на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, просила забезпечити позов в обраний нею спосіб.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена за неповного з`ясування обставин справи та з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що висновок суду першої інстанції про те, що спосіб, у який позивач просить забезпечити позов не пов`язаний з предметом позову, є немотивованим та належним чином не обґрунтований, оскільки ґрунтується на припущеннях.
 
Суд не врахував, що згідно з відкритими даними, які містяться в державних реєстрах, інше майно у відповідача, окрім будинку в м. Корсунь-Шевченківській, відсутнє.
 
Судом також не враховано, що сума боргу на день подання позову становить 530 120 грн, а згідно висновку про вартість нерухомого майна станом на 26.01.2022 вартість належного відповідачу нерухомого майна становить 502 700 грн, тобто майже є співмірною з ціною позову.
 
Вважала, що суд дійшов неправомірного висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
 
Судом не взято до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, згідно яких у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, заборона відчуження або накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову.
 
Крім того, як на підставу скасування ухвали суду про відмову в забезпеченні позову зазначила обставини, на які посилалася в заяві про забезпечення позову, а також суть правовідносин у спорах про стягнення боргу за договором позики.
 
За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.02.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
 
Представник позивача - Мельніченко А. М. в судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній. 

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
 
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Також заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №911/949/20).
З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є стягнення боргу за договором позики.
В заяві про вжиття заходів забезпечення позову, позивачка зазначила, що за                ОСОБА_2 на праві власності зареєстрований житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 21,5 кв.м. 
Посилалася на те, що про можливість вжиття відповідачем реальних заходів щодо відчуження вищевказаного майна їй стало відомо із приватних бесід ОСОБА_2 зі своїми знайомими та з нею особисто. На думку позивачки, у разі не вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження належного відповідачу майна, існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Таким чином, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просила заборонити відповідачу відчужувати належне йому на праві власності нерухоме майно - житловий будинок, який не є предметом спору.
З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не враховано постанови Верховного Суду, в яких висловлено правову позицію про те, що достатньою правовою підставою для вжиття заходів забезпечення позову може бути лише обґрунтоване припущення, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Крім цього, колегія суддів зазначає наступне.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом майнового характеру, а саме про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 14 500 доларів США за договором позики.
Отже, предметом спору є стягнення грошових коштів.
Як вже вказувалося вище, в обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на те, що їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 в приватних бесідах із своїми знайомими, а також з нею неодноразово висловлював наміри на затягування розгляд справи з метою відчуження належного йому майна для подальшого унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.
Так, за загальними правилами щодо виконання судових рішень, у разі примусового виконання рішення суду останнє може бути виконано, в тому числі за рахунок нерухомого майна боржника.
Разом з тим, слід враховувати наступне.
Порядок примусового виконання судового рішення законодавцем визначено в Законі України "Про виконавче провадження".
Зокрема, за приписами частини 1 та частини 2 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. 
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження").
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що в першу чергу, у разі задоволення позову та його подальшого виконання в примусовому порядку, рішення суду виконується за рахунок грошових коштів боржника, в тому числі в іноземній валюті, що знаходяться особисто в боржника або в банках чи в інших фінансових установах.
З наведеного слідує, що забезпечення позову в даному спорі про стягнення грошових коштів шляхом заборони відповідачу вчиняти дії на відчуження майна є передчасним, оскільки у разі примусового виконання рішення суду в першу чергу таке рішення буде виконуватися за рахунок грошових коштів боржника.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 не доводила обставин відсутності у ОСОБА_2 грошових коштів, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову та відповідно не долучала доказів на підтвердження таких обставин.
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником не доведено наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб.
 
Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову; наведено мотиви про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Відтак, є неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом положень закону, яким врегульовано питання щодо забезпечення позову.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає недоречними доводи апеляційної скарги, що окрім будинку у відповідача відсутнє інше нерухоме майно, та доводи про те, що вартість будинку є майже співмірною із розміром боргу.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, колегія суддів зазначає наступне.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що у вищевказаних постановах Верховного Суду, судами у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів визначено, що заборона відчуження або накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову.
 
Так, у зазначених вище постановах Верховний Суд вказав на те, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову; накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів.
 
Водночас, як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, що суди при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин повинні враховувати правові висновки, щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
 
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16). 
 
До того ж, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).
 
Отже, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою є саме подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
У справі, яка переглядається, заяву про забезпечення позову обґрунтовано тим, що відповідач тривалий час не виконує свої зобов'язання за договором позики, а тому є підстави вважати, що він зможе продати належне йому нерухоме майно або здійснюватиме дії на його здешевлення. Про те, що відповідач має намір відчужити належне йому на праві власності майно (житловий будинок) позивачці стало відомо з приватних бесід ОСОБА_2 зі своїми знайомими та з нею також він неодноразово висловлював наміри на затягування судового процесу задля подальшого відчуження майна.
 
Крім того, у даній справі, яка переглядається предметом спору є стягнення боргу за договором позики у розмірі 14 500 доларів США.
 
У справі №908/2382/21, яка переглядалася Верховним Судом, між сторонами виникли господарські правовідносини і в цій справі заяву про забезпечення позову обґрунтовано, виходячи із аналізу розміру статутного фонду, розмір якого менше за розмір позовних вимог про стягнення коштів, а також виходячи з того, що інше нерухоме майно відповідача під забороною відчуження, а саме передано в іпотеку. Предметом спору у цій справі є стягнення коштів в сумі 7 млн 632 тис.  238 грн 82 коп.
 
У справі №381/4019/18, яка переглядалася Верховним Судом, предметом спору є стягнення заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги в розмірі                        17 млн 289 тис. 862 грн. В цій же справі заяву про забезпечення позову обґрунтовано тим, що відповідач намагається відчужити шляхом продажу єдине майно, яке належить йому на праві власності.
 
Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав апеляційного оскарження ухвали про відмову в забезпеченні позову,  є подібними.
 
За наведених обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у справах з подібними правовідносинами.
 
Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                                   П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.
 
Головуючий                                                                                                             О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                          О. В. Желепа

                                                                                                                                В. А. Кравець