ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 р. 	Справа № 520/3560/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Шляхова О.М.) від 10.11.2022 року по справі № 520/3560/22
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо не проведення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) остаточного розрахунку при звільненні з військової служби військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2021 року по 28 січня 2022 року у сумі 154030 гривень 24 копійки (сто п`ятдесят чотири тисячі тридцять гривень двадцять чотири копійки).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що станом на день прийняття наказу про його звільнення відповідачем не проведено з ним повного розрахунку, а саме не в повному обсязі виплачена індексація грошового забезпечення. Остаточний розрахунок відбувся 28.01.2022, що є, на його думку, підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року по справі № 520/3560/22 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби – у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2021 по 28.01.2022 в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року по справі № 520/3560/22 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому послався на те, що відповідачем пропущений строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, долучена до відзиву копія довіреності не є належним чином завіреною, а наведені у відзиві обґрунтування є безпідставними, у зв`язку з чим просив задовольнити апеляційну скаргу, а клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких висловив свою позицію щодо безпідставності доводів позивача, які викладені ним як в апеляційній скарзі, так і у відповіді на відзив, у зв`язку з чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, відповідь на відзив, а також заперечення на відповідь на відзив, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу за контрактом у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 25 від 29.01.2021 позивача звільнено зі служби за пп. "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення з 29.01.2021.
При розрахунку позивачу не було виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2016 по 29.01.2021.
Відповідно до виписки за картковим рахунком позивача судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 28.01.2021 у сумі 4417,09 грн.
У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч. 1 ст. 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки відповідної виплати по день фактичного розрахунку. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що сума середнього заробітку за своєчасно не виплачене грошове забезпечення становить 154030,24 грн., що значно перевищує розмір суми грошового забезпечення, яку було відповідачем своєчасно не виплачено, а саме – 4417,09 грн. У зв`язку з цим, суд дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000,00 грн., який відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.
В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що позивач, як тільки дізнався про порушення його прав з боку військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не повного розрахунку з ним при звільненні з військової служби, відразу почав вживати дії щодо нарахування та стягнення належних йому сум. Вказує, що при прийнятті рішення суд першої інстанції посилався тільки на постанову Верховного суду та самостійним визначенням розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, та судом не було враховано вимоги законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог відповідачем не оскаржувалося, а доводи апеляційної скарги фактично стосуються незгоди з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, рішення першої інстанції в переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Що стосується клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, а також обґрунтувань позивача, які викладені ним у відповіді на відзив в цій частині, а також доводів щодо неналежного завірення довіреності, суд зазначає наступне.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з ч. 1 ст. 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п. 6 ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року по справі № 520/3560/22. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу – протягом п`яти днів з моменту отримання копії цієї ухвали.
Згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, копію ухвали суду від 03.04.2023 р. відповідач отримав 19.04.2023 р., а тому строк для надання відзиву закінчувався 24.04.2023 р.,
В свою чергу, відзив на апеляційну скаргу направлено до суду засобами поштового зв`язку 27.04.2023 р.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач послався на те, що внаслідок злочинних дій військовослужбовців російської федерації, 05.03.2022 р. по місцю постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 був нанесений авіаційний ракетно-бомбовий удар. Факт авіаційного ракетно-бомбового удару по пункту постійної дислокації Відповідач є загальновідомим, з приводу цього удару зареєстроване кримінальне провадження в ЄРДР 42022221750000035 від 05.03.2022 р. Вказує, що підрозділи відповідача виконують бойові завдання з відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій, а органи управління, з метою захисту від повітряних ракетних ударів, розосереджені по місту Харкову, що також в достатній мірі перешкодило оформленню документів, необхідних для складання цього відзиву на апеляційну скаргу.
Суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку, зокрема і на подання відзиву на апеляційну скаргу, можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Усталеною є практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Так, Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася та триває й досі.
За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.
Колегія суддів зазначає, що саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого органу, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що у поданому клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що у зв`язку із введенням з 24.02.2022 р. на території України воєнного стану, військова частина відповідно до покладених на неї функцій та завдань здійснює заходи щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, а також здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення.
За змістом ст. 1 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно зі ст. 1 Закону України “Про Збройні Сили України”, Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч, охорону повітряного простору держави та підводного простору в межах територіального моря України, у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
Відповідно до ст. 3 Закону, військові частини входять до структури Збройних Сил України.
Тобто, скаржник входить до складу Збройних Сил України, яка переведена на воєнний стан.
Враховуючи вказані скаржником обставини, направленість дій відповідача на подання відзиву на апеляційну скаргу, незначний термін пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу (три дні), та те, що строк на подання цього відзиву припав на дію воєнного стану в Україні, колегія суддів вважає причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу є поважними, тому, клопотання підлягає задоволенню, а строк на подання відзиву - поновленню.
Що стосується посилання позивача на неналежне завірення копії довіреності, яка додана до відзиву на апеляційну скаргу, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Пунктом 1 частини першої статті 59 КАС України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч. 3 ст. 59 КАС України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.
Відповідно до ч. 6 ст. 59 КАС України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
Згідно з ч. 8 ст. 59 КАС України у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.
Враховуючи викладене, сторона у справі має право на звернення до суду через представника лише на підставі документу, що посвідчує його повноваження у визначеному законом порядку.
З матеріалів справи судом встановлено, що відзив на апеляційну скаргу підписано старшим лейтенантом Володимиром Кудрявцевим, який є представником ВЧ НОМЕР_1 на підставі довіреності № 40/05/12-237 від 18.01.2023 р. До відзиву на апеляційну скаргу додано копію відповідної довіреності.
Порядок засвідчення копій документів регулюється Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55 (далі - ДСТУ 4163-2003), та Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 (далі - Правила № 1000/5).
Відповідно до пункту 1 Правил № 1000/5, ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.
Згідно пунктів 1, 2, 8 глави 10 розділу ІІ Правил № 1000/5, порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи. Установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку.
Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Відповідно до ч. 10 ст. 44 КАС України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Долучена до відзиву на апеляційну скаргу копія довіреності засвідчена представником ВЧ НОМЕР_1 – Кудрявцевим В.І. власноручним підписом та на ній міститься відмітка: «Згідно оригіналу», а тому у суду відсутні підстави вважати, що цей документ не є засвідченим належним чином.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно зі статтею 1, регулює трудові відносини виключно працівників, до кола яких військовослужбовці, як спеціальні суб`єкти права, не належать, оскільки не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять саме службу цивільного захисту на умовах контракту.
Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Водночас, спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.
У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.
Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року по справі № 120/2005/19-а та від 30 квітня 2020 року по справі № 140/2006/19.
Приписами ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями ч. 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Наведене узгоджується з позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
При цьому, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні, працівник, за змістом частини 2 статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.
Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України).
Зрештою, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Під час розгляду цього спору в суді першої інстанції було встановлено, що при розрахунку, позивачу не було виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2016 по 29.01.2021. Відповідно до виписки за картковим рахунком позивача судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 28.01.2021 у сумі 4417,09 грн. Спір про розмір належних звільненому працівникові сум індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2016 по 29.01.2021 відсутній.
Згідно довідок, наявних в матеріалах справи, за 2 останні місця перед звільненням позивачу нараховано грошове забезпечення в розмірі 25389,77 грн., а саме 13118,13 грн. - за грудень 2020 року та 12271,64 грн. - за січень 2021 року, тобто, середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів за повні календарні місяці грудень 2020 року - січень 2021 року становить 423,16 грн. (25389,77/60).
Оскільки остаточний розрахунок при звільнені відбувся 28.01.2021, то кількість днів затримки з 29.01.2021 становила 364 календарних днів, а тому з урахуванням середньоденного заробітку за час затримки у 364 календарних дні розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2021 року по 28 січня 2022 року, заявлений ОСОБА_1 у позові становить 154030,24 грн. (423,16*364).
Колегія суддів зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до норм ч. 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сума заборгованості складала 4417,09 грн, у зв`язку з чим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не має бути неспівмірною та порушувати баланс справедливості.
Водночас, суд вважає, що сума компенсації має бути співмірною із розміром ненарахованої та невиплаченої індексації грошового забезпечення; суттю цієї виплати, яка має допоміжний характер, а не основний характер; відсутністю майнових втрат позивача за період затримки; перебігом строку звернення до суду і тривалістю розгляду справи судом та набранням рішенням законної сили.
Для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суду слід з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає індексації грошового забезпечення в сумі 4417,09 грн. у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який є належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.
Як вказувалося вище, обрахована судом відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, становить 4417,09 грн.
Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 25000,00 грн., як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 і підтримана Верховним Судом у постановах від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18, від 18 березня 2021 року у справі № 240/12375/19, від 14 липня 2021 року у справі № 240/12178/20, від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20-а, від 11 серпня 2021 року у справі № 821/2093/16, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.01.2021 по 28.01.2022 в сумі 25000,00 грн., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року по справі № 520/3560/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    О.В. Присяжнюк