ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 р. 	Справа № 480/7717/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 5-й прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2023, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, повний текст складено 26.01.23  по справі № 480/7717/22 за позовом                ОСОБА_1 до                НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 )                       про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до 5-й прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ), в якій просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2020 року по 10.11.2022 року включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню за період з 17.08.2020 року по 10.11.2022 року включно.
Рішенням  Сумського окружного адміністративного суду від 2.01.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 65182 (шістдесят п`ять тисяч сто вісімдесят дві) грн. 95 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд не прийняв до уваги той факт, що при стягненні з відповідача на користь позивача належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру. Зазначає, що частина 2 статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої недовиплати не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Відтак, правові підстави для застосування статті 117 КЗпІІ України при відсутності спору щодо нарахованих сум належних працівникові при звільнені, відсутні. Більш того, такий висновок відповідає висновку Верховного Суду від 04.12.2019   по справі № 825/742/16.  Стверджує, що суд дійшов помилкового висновку щодо застосування принципу співмірності, неврахувавши всі обставини. Вказує, що у листопаді 2022 на виконання суду виплачено суму 65182,95 грн, яка тотожня сумі, яка має бути стягнута в якості середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок по рішенню суду у справі № 480/7717/22, то вважає, що сума середнього заробітку по рішенню суду № 480/7717/22 має бути або суттєво зменшена з урахуванням принципу співмірності або у позові про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.08.2020 по 10.11.2022 має бути взагалі судом відмовлено.
Повідомляє, що стягнення суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 65182,95 грн, є значущою сумою для українського бюджета, та стягнення якої може понести негативні наслідки для бюджетного процесу та всієї економічної складової країни, оскільки вказані кошти можуть піти як на виплату грошового забезпечення діючих військовослужбовців, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.  Також вказує, що судом в своєму рішенні застосовано Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України за №260 від 07.06.2018. Даний нормативно - правовий документ взагалі не застосовується до Державної прикордонної служби України, оскільки питання нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям ДПСУ визначається саме Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, яка затверджена наказом МВС від 25.06.2018 № 558, яка зареєстрована в Мінюсті від 23 липня 2018 року за № 854/32306. 
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  наказом начальника НОМЕР_5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 14.08.2020 № 330-ОС із ОСОБА_1 , звільненим з військової служби наказом № 276-ОС від 15.07.2020, припинено (розірвано) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 8).
Вважаючи, що на день звільнення з військової служби позивачу не в повному обсязі проведено нарахуванння та виплату індексації, ОСОБА_1 звернувся до суду.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 у справі № 480/4733/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
В задоволенні інших вимог - відмовлено.
11.11.2022 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 65182,95 грн (а.с. 6 звор.бік).
Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум, а саме індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку 11 листопада 2022 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат буде стягнення з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби   у розмірі 65182,95 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.  
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Колегія суддів зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.
Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 по справі №640/14764/20.
Від так, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин  норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, яка затверджена наказом МВС від 25.06.2018 № 558, адже вказаними актами прямо не врегульована відповідальність силових структур за затримку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям після їх звільнення.
За статтею 47 КЗпП України  (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.
За правилами ст.116 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин)  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин)  обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби в частині виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02 лютого 2023 року по справі № 460/10582/21 індексація грошового забезпечення як складова цього забезпечення мала бути виплачена при звільненні, так само як і інші його складові, які належало виплатити військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини.
Отже, індексація грошового забезпечення належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої індексації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
За змістом частини першої ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст.117 КЗпП України компенсацію.
Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 по справі 821/1083/17.
У зв`язку з цим, доводи заявника апеляційної скарги про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, є неспроможними. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду від 04.12.2019   по справі № 825/742/16 є помилковим.
Колегія суддів погоджується з тим, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції, про що свідчить кейс справи № 825/742/16, на висновки якої посилається відповідач в апеляційній скарзі. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, яку, треба зауважити, ухвалено в часі пізніше, ніж постанова, про яку зазначив відповідач в апеляційній скарзі, викладена в ній позиція не піддавалася зміні (відступу) й саме на неї орієнтувалися суди попередніх інстанцій, вирішуючи цей спір.
Задля  забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти   підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
З уваги на наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, не допустив неправильного застосування статті 117 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач проходив військову службу у НОМЕР_5 прикордонному загону Державної прикордонної служби України. На день звільнення з військової служби відповідачем не було проведено повного розрахунку при звільненні, що підтверджується наведеним вище  рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 у справі № 480/4733/22, яким  зобов`язано відповідача здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
11.11.2022 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 65182,95 грн (а.с. 6 звор.бік), тобто проведено остаточний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів звертає увагу, що зазначеним рішенням  суду підтверджується факт того, що відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при  звільненні.
З  огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із    позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно     зі ст.117 КЗпП України.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у  військових формуваннях, КЗпП України не поширюється, а тому у спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.
Колегія суддів відхиляє такі доводи, зазначаючи, що  Верховним Судом у постанові від 24.06.2021 по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, вказано, що "оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби".
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а.
Відповідно, з огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку задоволення судом першої інстанції вимог позову в частині стягнення з НОМЕР_5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби  в сумі 65182,95 грн, колегія суддів зазначає таке.
Так,  Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею   117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), які стосуються  критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117             КЗпП України.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що як вже зазначалося вище, позивача з 16.08.2020  виключено зі списків особового складу НОМЕР_5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, з усіх видів забезпечення, проте останній з вимогами про протиправною бездіяльність  щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з відповідним позовом лише в липні  2022 року, тобто через два роки  з моменту виключення зі списків особового складу відповідача, з усіх видів забезпечення.
Таким чином, враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, значного терміну    не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача з військової служби виплат суму у розмірі  65182,95 грн (що дорівнює сумі виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення), а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення  на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби  саме в такій сумі.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не було наведено конкретних заперечень щодо помилок суду першої інстанції при  розрахунку середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні  у розмірі 65182,95 грн, від так суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення розрахованої судом першої інстанції суми середнього заробітку.
При цьому, з урахуванням вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача. Позивачем не було оскаржено рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його вимог щодо виплати сум середнього заробітку в загальному розмірі (без його пропорційного зменшення), від так суд апеляційної інстанції в цій частині рішення суду не переглядає.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що стягнення суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 65182,95 грн, є значущою сумою для українського бюджета, та стягнення якої може понести негативні наслідки для бюджетного процесу та всієї економічної складової країни, оскільки вказані кошти можуть піти як на виплату грошового забезпечення діючих військовослужбовців, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, колегія суддів ураховує, втім зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, метою адміністративного судочинства є,  перш за все, захист прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб від свавільних дій держави. З огляду на те, що під час розгляду цієї справи встановлено порушення прав позивача  з боку суб`єкта владних повноважень. суд не може відмовити в задоволенні позовних вимог лише з тієї причини, що це матиме негативний вплив на економічний стан держави в умовах воєнного стану,  оскільки це суперечить завданням адміністративного судочинства та нівелюватиме приписи статті 3 Конституції України, відповідно до якої держава відповідає перед людиною за свою діяльність. 
Аргументи заявника апеляційної скарги про те, що судом в своєму рішенні застосовано Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України за №260 від 07.06.2018, в той час як даний нормативно - правовий документ взагалі не застосовується до Державної прикордонної служби України, колегія суддів відхиляє, оскільки помилкове посилання суду першої інстанції на норми вказаного вище Порядку не призвело до неправильного вирішення спору або неправильне визначення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахуно при звільненні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.                    
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 5-й прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 по справі № 480/7717/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий 	
Судді	   	В.В. Катунов    Г.Є. Бершов