Постанова
Іменем України 
04 травня 2023 року
м. Київ
справа № 759/1333/20
провадження № 51-3123 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                          ОСОБА_6 ,
засудженого                                     ОСОБА_7 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у кримінальному провадженні № 12019100080008381 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишені без задоволення, а вирок районного суду - без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 01 грудня 2019 року, приблизно о 01:50 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту зі своїм зятем ОСОБА_8 , будучи обуреним поведінкою останнього, відчуваючи до нього раптово виниклу неприязнь, вирішив позбавити його життя.
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, взяв у своїй кімнаті два мачете, пішов до кухні та тим мачете, який тримав у правій руці, наніс один удар у ліву частину шиї ОСОБА_8 , після чого став наносити удари мачете по тулубу потерпілого. Однак, злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_8 , не був доведений до кінця з незалежних від волі ОСОБА_7 причин, оскільки дії останнього були припинені очевидцями події та потерпілому була своєчасно надана медична допомога.
У результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому була завдана різана рана шиї зліва з пересіченням зовнішньої та внутрішньої яремних вен, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, а також кілька різаних ран та подряпин на обличчі та тулубі, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає про невірну кваліфікацію судом його дій тому, що умислу на позбавлення життя потерпілого не мав. Скаржиться на порушення його права на захист через те, що суд проігнорував заяви про призначення безоплатного захисника.
Крім того судове провадження в суді апеляційної інстанції здійснювалося незаконним складом суду з порушенням ст. 76 КПК України, оскільки головуюча суддя ОСОБА_9 брала участь у розгляді його скарги на рішення Святошинського районного суду м. Києва стосовно запобіжного заходу.
Також вказує, що досудове слідство та судовий розгляд проведені неповно, з обвинувальним ухилом, судом не взято до уваги його показання стосовно обставин події, не допитано свідків сторони захисту.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали скаргу, вказували на невірну кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просили скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статті 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на доказах, які були всебічно досліджені та оцінені відповідно до ст. 94 КПК України.
 
Так, суд поклав в основу вироку показання ОСОБА_7 , який свою вину визнав частково, не заперечував факт заподіяння ним тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , підтвердив, що ушкоджень завдав саме за допомогою мачете, проте наполягав на відсутності умислу на вбивство потерпілого та вказував, що причиною конфлікту було те, що останній ображав його. 
 
Потерпілий ОСОБА_8 підтвердив факт конфлікту між ним та обвинуваченим, під час якого останній узяв два мачете та умисно наніс йому удари по шиї та тілу. Свої показання потерпілий підтвердив під час слідчого експерименту, де показав обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень, а також стверджував, що під час конфлікту обвинувачений поводив себе агресивно, його дії не зупинило навіть те, що між ним та потерпілим встала донька ОСОБА_7 з метою припинити протиправні дії останнього.
 
Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що обвинувачений під час словесного конфлікту з потерпілим приніс із іншої кімнати два мачете, якими став розмахувати перед потерпілим, внаслідок чого порізав шию останнього, після чого не зупинився та продовжував свої дії і завдав потерпілому ще ударів. Крім того, свідок ОСОБА_11 стверджувала, що ОСОБА_7 після скоєного бігав по квартирі та кричав, що шкодує, що не добив ОСОБА_8 . При цьому свідки зауважили, що поряд із потерпілим стояла донька обвинуваченого - свідок ОСОБА_10 , з чого випливає, що ОСОБА_7 саме наніс удар мачете, а не розмахував ними хаотично, бо у такому випадку він би наніс серйозного ушкодження своїй доньці. Також суд взяв до уваги дані протоколів проведення слідчих експериментів зі свідками, де вони показали яким чином обвинувачений завдав ударів потерпілому.
 
Згідно висновків судово-медичної експертизи у потерпілого ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді різаної рани на лівій бічній поверхні шиї довжиною біля 17 см та шириною 10 см, з пересіченням кивального м`яза, внутрішньої та зовнішньої яремних вен; 4 різаних рани на спинці носа, на правій поверхні грудної клітки та численні подряпини. Дані ушкодження утворилися внаслідок дев`ятикратної травмуючої дії гострого предмету, що має ріжучі властивості, і могли утворитися у спосіб, на який вказує потерпілий під час проведення слідчого експерименту.
 
Також суд поклав в основу вироку дані протоколу огляду місця події, де вказано, що в помешканні виявлено кров, а в кімнаті обвинуваченого - мачете і светр з плямами бурого кольору. Згідно висновку експерта, надані на дослідження предмети не належать до холодної зброї та є тесаками, виготовленими саморобним способом.
 
Засуджений у касаційній скарзі вказує на недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту за його участю внаслідок того, що ця слідча дія була проведена не безпосередньо на місці події.
 
Верховний Суд у своїх рішеннях вже звертав увагу на те, що положення ст. 240 КПК України не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочину, якщо цього не вимагають обставини його скоєння (постанова від 14 липня 2022 року (справа № 607/12407/16-к, провадження № 51-5986км20). Вказана слідча дія була проведена за участю підозрюваного у присутності його захисника з метою відтворення механізму, характеру та способу спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, що можливо відтворити не прив`язуючись до місця скоєння злочину, а тому проведення слідчого експерименту в приміщенні відділення поліції не свідчить про недопустимість його результатів як доказів. Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 у присутності захисника показав механізм та локалізацію нанесення ним ударів у шию потерпілого. Жодних зауважень від підозрюваного та його захисника на протокол цієї слідчої дії не надходило, а тому суд вірно визнав його допустимим доказом.
 
У касаційній скарзі засуджений посилається на безпідставну відмову в задоволенні клопотання про допит у суді свідків сторони захисту, проте суд установив, що заявлені особи були присутні в залі судового засідання протягом судового розгляду, а тому вони відповідно до ч. 4 ст. 352 КПК України не можуть бути допитані як свідки. Крім того, суд зазначив, що вказані у клопотанні особи не були очевидцями події, сторона захисту заявляла клопотання про їх допит лише з метою надання даних, що характеризують особу ОСОБА_7 . Тому відмова суду в їх допиті є обґрунтованою.
 
Крім того, суд для встановлення даних, що характеризують особу винного допитав у судовому засіданні інших свідків. Зокрема, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказували на те, що ОСОБА_7 був скандальною та агресивною людиною, у той же час як свідки сторони захисту ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 характеризували обвинуваченого з позитивної сторони, проте очевидцями події не були. Суд у вироку дав належну оцінку цим показанням та врахував їх при винесенні рішення.
 
Оцінивши усі докази відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
 
Що стосується твердження засудженого про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого, то суд звертає увагу на таке.
 
Частиною 1 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
 
Під час кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
 
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
 
У даному кримінальному провадженні суд першої інстанції встановив, що про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_8 свідчить сукупність усіх обставин вчиненого засудженим діяння, зокрема знаряддя злочину - 2 мачете, які є довгими (більше 50 см) ножами, які він тримав обома руками та розмахував ними у відносно невеликому за розмірами приміщенні, характер, локалізація та кількість ударів - у життєво важливий орган (шию), що призвело до ушкодження яремних вен, масивної крововтрати та ризику смерті внаслідок цієї крововтрати, інтенсивність та цілеспрямованість дій засудженого.
 
Також суд взяв до уваги поведінку засудженого та події, що передували цьому, а саме те, що між засудженим та потерпілим виник словесний конфлікт, проте суд вірно зазначив, що не встановлено, щоб у потерпілого була така неправомірна поведінка, яка викликала б у ОСОБА_7 сильне душевне хвилювання, про що останній вказує у скарзі. Натомість, свідки стверджували, що обвинувачений, прийшовши додому, вже був у збудженому стані і почав першим ображати потерпілого, а після цього вийшов до іншої кімнати, звідки приніс мачете та став завдавати ними ударів ОСОБА_8 .
 
Суд при кваліфікації дій ОСОБА_7 звернув також увагу на те, що з показань потерпілого і свідків слідує, що після удару в шию потерпілого, обвинувачений завдав йому ще й інші удари по різних частинах тіла. Свої дії обвинувачений припинив тільки після того, як удар прийшовся по нозі його доньки - свідка ОСОБА_10 і вона закричала. Проте, свідки стверджували, що споглядаючи за тим, як надають допомогу потерпілому, обвинувачений жалкував, що не вбив його.
 
Зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів дали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 , завдаючи ударів, діяв із прямим умислом на заподіяння смерті потерпілому, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх наслідки у виді смерті потерпілого і бажав їх настання. Тому кваліфікація дій винного відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи.
 
Ці висновки місцевого суду перевірив апеляційний суд, який визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість цих висновків, касаційна скарга засудженого не містить.
 
Апеляційний суд, розглянувши апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Своє рішення суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивував. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
 
Що стосується доводів засудженого про незаконний склад суду під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, то такі доводи не ґрунтуються на законі.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суддя ОСОБА_9 брала участь у розгляді апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року про продовження строку тримання під вартою, що була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції. Тобто, у даному випадку відсутні обставини, які виключають повторну участь судді в кримінальному провадженні.
 
Так само не заслуговують на увагу доводи засудженого стосовно порушення його права на захист.
 
Положеннями ст. 20 КПК України гарантовано право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист, яке полягає, зокрема, у наданні йому можливості надавати пояснення, збирати докази, користуватися правовою допомогою захисника, обраного ним або наданого безоплатно за рахунок держави.
 
Суд звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність. 
 
Практики ЄСПЛ зводиться до того, що ведення захисту, по суті, є справою обвинуваченого та його адвоката, тобто це переважно питання взаємовідносин між ними, незалежно від того, чи призначається захисник у межах надання правової допомоги, чи оплачується приватно, втручання компетентних державних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома  («Кускані проти Сполученого Королівства» від 24 вересня 2004 року, «Дауд проти Португалії» від 21 квітня 1998 року). 
 
Як убачається з матеріалів провадження, з моменту затримання ОСОБА_7 і під час усього досудового слідства та розгляду матеріалів провадження в судах його інтереси представляла захисник ОСОБА_6 , яка діяла на підставі доручення. Матеріали провадження свідчать, що захисник брала участь у всіх процесуальних діях, займала активну позицію під час здійснення своїх обов`язків, а саме, заявляла клопотання про проведення слідчих дій та допит свідків, висловлювала свої доводи стосовно дослідження доказів у суді, послідовно відстоювала версію обвинуваченого стосовно скоєного ним діяння та його обставин.
 
Матеріали провадження не містять жодних клопотань ОСОБА_7 про призначення йому іншого захисника. Не заявляв про це обвинувачений і в судових засіданнях під час розгляду справи по суті та під час апеляційного розгляду. 
 
Лише після проголошення ухвали апеляційного суду ОСОБА_7 подав до суду першої інстанції клопотання про відмову від захисника ОСОБА_6 та призначення йому іншого захисника за кошти держави. При цьому бідь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката це клопотання не містить, воно подане виключно через незгоду засудженого із винесеним по справі рішенням та є обраним ним способом захисту. 
 
Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що на вказаній стадії кримінального провадження суд першої інстанції позбавлений можливості вирішувати зазначене клопотання, а тому доводи касаційної скарги засудженого про те, що районний суд таким чином порушив його права є безпідставними. Крім того, як вказано вище, жодних обґрунтованих підстав для відмови від захисника ОСОБА_7 не наводить. За таких обставин порушень права засудженого на захист не встановлено.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                     ОСОБА_2                                    ОСОБА_3