Номер провадження: 22-ц/813/942/23 
Справа № 521/11326/19
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Драгомерецького М.М.,
                               Дришлюка А.І.,        
       за участю:
               секретаря                        Хухрова С.В.,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Слободяника О.І.,
               представника ОМР -        Газдюк Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 30 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Граніна В.Л., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу – Демидов Сергій Сергійович, про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі – продажу, визнання права власності, витребування майна з незаконного володіння,

встановив:

Одеська міська рада (далі – ОМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Демидов С.С., та збільшивши позовні вимоги, просила суд:
- визнати спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з двокімнатної квартири, загальною площею - 47,4 кв.м., житловою площею - 29,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відумерлою; 
- визнати недійсним договір купівлі - продажу кв. АДРЕСА_2 від 10.09.2018 року, серія та номер: 635, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С.С.; 
- визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР, право власності на кв. АДРЕСА_2 ;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, кв. АДРЕСА_2 ;
- встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру, а також є підставою для реєстрації за позивачем.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що співробітниками прокуратури Одеської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №42018160000000838 від 14.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 364 КК України, а саме - заволодіння невстановленими особами кв. АДРЕСА_2 , яка залишилася після померлої у травні 2018 року ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з позовом, представник ОМР зазначав, що у травні 2018 року померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у виді спірної квартири. У визначений законом строк жодний спадкоємець до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звернувся, тому, враховуючи відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Одеси. 

Однак, після смерті власниці помешкання, а саме 20.09.2018 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені померлої ОСОБА_4 (що вже є незаконним), та ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 , був укладений договір купівлі-продажу квартири. 
Оскільки вказаний договір був укладений від імені померлої особи, він є недійсним, а тому представник ОМР просив позовні вимоги ОМР задовольнити у повному обсязі. 

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 30 червня 2020 року позов було задоволено (т.1, а.с.223-225).
Ухвалою того ж суду від 09 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (т.2, а.с.41-42)
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 30 червня 2020 року та ухвалення нового рішення, яким  у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.44-49).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОМР просить заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с.109-116).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у травні 2018 року померла ОСОБА_4 , про що 17 червня 2018 року головним спеціалістом Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №6294 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (т.1, а.с.12). 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві власності, в якій спадкодавець була зареєстрована з 25.12.1977 року зі своїми батьками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а після смерті батька та матері з 07.12.2014 року по травень 2018 року - день смерті, проживала одна. 
Оскільки, після її смерті у встановлений законом строк жодна особа не звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, то суд виходив із того, що спадкоємців за законом або за заповітом немає, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог.
При цьому суд обґрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст. 1218, 1220, 1268 ЦК України.
Суд також правильно зазначив, що відповідно до вимог, передбачених ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
З цих підстав, суд зазначив, що в даному випадку кв. АДРЕСА_2 , перейшла у власність територіальної громади м. Одеси, як відумерла спадщина, що передбачено ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування». При цьому суд вказав, що до звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, в якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Більше того, паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою.

Таким чином, враховуючи відсутність спадкоємців як за заповітом, так і за законом після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами справи, а також того факту, що заява про визнання спадщини відумерлою подана у встановлений законом строк, наявні підстави для її задоволення та визнання спірної квартири відумерлою.

Що стосується позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, суд зазначає наступне.
20 вересня 2018 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_4 , яка на той час вже померла, та ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 , був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С.С. та зареєстрований в реєстрі під номером 635, згідно якого ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_4 , передав у власність, а ОСОБА_3 , діючий від імені ОСОБА_1 , прийняв у власність вказану квартиру.
При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 237, ст. 239 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Пунктом 6 частини 1 статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю також припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, враховуючи, що за положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, то суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання даного правочину недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено його вчиненням, про що зазначено в абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
З огляду на вищевикладені обставини, та враховуючи, що спірним договором купівлі-продажу спірної квартири були порушені права Одеської територіальної громади, в особі ОМР, суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С.С. та зареєстрований в реєстрі під номером 635, недійсним.

Таким чином, враховуючи, що спадкове майно після смерті ОСОБА_4 у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 визнано судом відумерлою спадщиною, а договір купівлі-продажу зазначеної квартири недійсним, суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність визнання права власності на спірну квартиру за Одеською територіальною громадою, в особі ОМР.

Крім того, оскільки, відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним, суд дійшов правильного висновку про необхідність витребування спірної квартири у ОСОБА_1 на користь ОМР.
При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. 
Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 26 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
При цьому, суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки, відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому, суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_1  – адвокат Слободяник О.І. зазначав, що померла не власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , а інша особа – ОСОБА_4 , що підтверджується копію актового запису про смерть ОСОБА_4 , а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОМР, так як у суду відсутні докази того, що власник спірної квартири ОСОБА_4 померла.

Однак, суд першої інстанції обгрунтував свій висновок тим, що в травні 2018 року померла саме власник спірної квартири ОСОБА_4 , що підтверджується тим, що труп у спірній квартирі був виявлений і доставлений в морг без документів, а при встановленні особи покійної ОСОБА_7 були допущені помилки при перекладі прізвища з Російської мови на Українську « ОСОБА_8 ».
Більше того, як вбачається з матеріалів справи, особовий рахунок у спірній квартирі був відкритий саме ОСОБА_4 (на Російській мові), про що свідчить Довідка № 130 від 10.09.2018 року (т.1, а.с.83). Крім того, саме ОСОБА_4 була власником спірної квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1, а.с. 95).

Таким чином, оскільки саме ОСОБА_4 , яка мала РНОКПП № НОМЕР_2 , 10.09.2018 року продавала спірну квартиру (т.1, а.с. 29), то слід дійти однозначного висновку про те, що власник спірної квартири ОСОБА_4 і є ОСОБА_4 , яка померла в травні 2018 року, а при написанні її прізвища були допущені 2 помилки при перекладенні її прізвища з Російської мови на Українську.

Також колегія суддів зазначає, що згідно ксерокопії паспорту громадянина України ОСОБА_4 , її прізвище на ОСОБА_9 мові зазначено « ОСОБА_8 » (т.1, а.с.133), що свідчить про те, що ОСОБА_4 , 1960 року народження, яка померла в травні 2018 року і ОСОБА_4 , 1960 року народження, була однією і тією ж особою.
Слід також зазначити, що згідно Довідки про присвоєння ідентифікаційного коду № 2227201389, ОСОБА_4 взагалі вказана як « ОСОБА_10 » (т.1, а.с. 135).

З підстав викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що власник спірної квартири, яка померла в травні 2018 року, не могла її продати у вересні 2018 року.
З цих підстав, а також враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 придбав спірну квартиру не особисто, а за дорученням, яке він видав ОСОБА_3 і не у ОСОБА_4 , а за дорученням, яке вона начебто видала ОСОБА_2 07.09.2018 року (т.1, а.с.32), то ОСОБА_1 не може вважатись її добросовісним набувачем, а тому спірну квартиру можливо витребувати у нього у всякому разі.
Такого висновку колегія суддів дійшла також виходячи з того, що якщо б заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 діяв обачніше, то він не придбавав би спірну квартиру в особи, яка померла 4 місяці тому назад, що можливо було б на той час перевірити.

При цьому суд правильно виходив із того, що територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу спірну квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі договору купівлі - продажу квартири, який визнано недійсним, відповідно до положень ч. 3 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12, та від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13, яку суд, згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахував при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, оскільки суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, та витребування майна із чужого незаконного володіння, то суд також дійшов обґрунтованого і правильного висновку, що дані дії є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 ЗУ від 01.07.2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Оскільки ч. 1 ст. 267 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішенні, то суд першої інстанції правильно зазначив, що рішення суду в даному випадку є підставою для відповідного реєстраційного органу для скасування попередньої реєстрації права власності на квартиру та здійснення державної реєстрації за ОМР.

Крім того, так як відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, суд також дійшов обгрунтованого висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.07.2019 року, у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.45).

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави, на розрахунковий рахунок Одеського апеляційного суду сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 18 276,87 грн., який був відстрочений апелянту ОСОБА_1 ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2021 року (т.2, а.с.52-53).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 30 червня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 18 276,87 грн. (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят шість гривень 87 копійок), за наступними реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - ГУК в Од.обл./Малиновськ. р-н/22030101 
Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 37607526
Банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.) 
Код банку отримувача (МФО) - 899998 
Рахунок отримувача - UA428999980313161206080015757 
Код класифікації доходів бюджету – 22030101
Призначення платежу - *;101.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з перебуванням головуючого у справі судді Сегеди С.М. 03.07.2023 року на навчанні НШСУ в онлайн-режимі, через платформу «Zооm», повне судове рішення складено 04.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

       М.М. Драгомерецький

                                                                                А.І. Дришлюк