ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4083/23 Справа № 202/5526/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Козиря Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2023 року, - 

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2022 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Чебикіна С.В. звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року у цивільній справі №202/5980/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ майна в натурі, ухвалено рішення яким поділено спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, серед якого визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, що встановлено зазначеним рішенням у справі №202/5980/14. На підставі судового рішення право власності позивача на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 20 липня 2021 року зареєстровано в встановленому порядку. Проте до даного часу він не володіє і не користується нею через те, що в цій квартирі проживає відповідачка, яка використовує квартиру одноособово у власних інтересах. Відповідно до звіту про оцінку майна, який виконаний Новомосковським бюро експлуатації оцінки 22 серпня 2022 року, вартість житлової трикімнатної квартири загальною площею 74,4 кв.м., яка розташована на другому поверсі шістнадцятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , має ймовірну ринкову вартість 1820200,00 грн., що еквівалентно 49775,00 доларів США. Відповідно вартість 1/2 її частки становить 910100 грн., або 24887,50 доларів США. Зазначив, що стягнення грошової компенсації не створить для відповідачки надмірний тягар враховуючи її майновий стан, а саме право власності на інше нерухоме майно. Просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 910 100,00 грн. та припинити право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 з дня отримання ним грошової компенсації у розмірі 910 100,00 грн. повністю; стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати (а.с.2-6).

Рішенням Індустірального районного суду від 09 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації - відмовлено (а.с.106-111).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.117-122).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 

Судом 1 інстанції встановлено, що Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року у цивільній справі №202/5980/14-ц, провадження №2/202/4/2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ майна в натурі, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволені частково: поділено спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 ; виділено ОСОБА_2 та визнано за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_4 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; виділено та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку садового цегляного будинку АДРЕСА_5 у садовому товаристві «Горняк» і розташований на земельній ділянці площею 620 кв.м.; на земельну ділянку площею 620 кв.м., що розташована у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і призначена для ведення садівництва за розташуванням садового будинку АДРЕСА_6 ; виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку садового цегляного будинку АДРЕСА_5 у садовому товаристві «Горняк» і розташований на земельній ділянці площею 620 кв.м.; на земельну ділянку площею 620 кв.м., що розташована у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і призначена для ведення садівництва за розташуванням садового будинку АДРЕСА_6 . В іншій частині позову відмовити. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 3654 грн. 00 коп. Рішення набрало законної сили.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 268392358 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Загальна площа квартири 74,4 кв.м., житлова площа - 43,3 кв.м.. Квартира складається з:1,4- коридори, 2- вбиральня, 3- ванна, 5,6,8 - житлові кімнати, 7 - кухня, І-лоджія (а.с.11).
Звертаючись з позовом позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири в розмірі 910100,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у зв`язку з недоведеністю. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Так, в порядку ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України).
Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.
Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Як вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю сторін по справі, так позивач є власником 1/2 частки та відповідач є власником 1/2 частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач на підтвердження своїх позовних вимог щодо ринкової вартості квартири надав звіт про оцінку майна від 23.08.2022 року складеного оцінювачем ОСОБА_5 (а.с.19-41).

Відповідно до ч.ч. 1,5,6 ст.106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
У звіті зазначається, що висновок підготовлено для визначення вартості для прийняття судових рішень стосовно об`єкту оцінки, однак оцінщик не обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У зв`язку із викладеним суд 1 інстанції правомірно не взяв до уваги звіт про оцінку майна від 23.08.2022 року складений оцінювачем ОСОБА_5  на замовлення  ОСОБА_1 , відповідно до якого ймовірна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 74,4 кв.м. станом на 22.08.2022, складає 1820000,00 грн. та звіт про оцінку №БМЗТХВ072818 від 31.10.2022 року складений оцінювачем ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_2 , відповідно до якого оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 74,4 кв.м. станом на 31.10.2022, складає 1049548,00 грн., оскільки в них не зазначено, що оцінювачі попереджені про кримінальну відповідальність.

Судом 1 інстанції сторонам було роз`яснено право на призначення судової експертизи, однак представник позивача вказав, що наданий позивачем висновок є належним доказом.

Суд 1 інстанції зазначив, що приймає до уваги, що позивач порушив питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до статті 364 ЦК України, однак позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляв та у позивача наявне інше місця проживання, крім того сторонам належить на праві спільної часткової власності інше нерухоме майно.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_3 , а відповідач є власником квартири АДРЕСА_4 та сторонам належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному садового цегляного будинку АДРЕСА_5 у садовому товаристві «Горняк» і розташований на земельній ділянці площею 620 кв.м.; на земельну ділянку площею 620 кв.м., що розташована у садовому товаристві «Горняк» і призначена для ведення садівництва за розташуванням садового будинку АДРЕСА_6 .

Крім того, судом 1 інстанції зазначено, що позивачем заявлено вимогу щодо стягнення вартості грошової компенсації його частки, однак не доведено чи спроможна співвласник виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно та чи не становитиме це для неї надмірний тягар.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно визнав не належним доказом звіт про оцінку майна, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.
Приписами частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Порядок призначення експертизи судом регулюється §6 глави 5 розділу І ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторонами до суду першої інстанції були надані звіти про оцінку майна, які містять різну оцінку вартості спірного майна.
Не дивлячись на різницю у вартості спірного майна, зазначених у висновках, у суді першої інстанції, або під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, сторони клопотання про призначення експертизи не заявляли.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в звіті про оцінку майна від 23.08.2022 року складений оцінювачем ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 та в звіті про оцінку №БМЗТХВ072818 від 31.10.2022 року складений оцінювачем ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_2 не зазначено, що оцінювачі попередженні про кримінальну відповідальність, а тому ринкова вартість об`єкта оцінки, визначена у звітах являється незалежним судженням оцінювача. 

Крім того, колегія звертає увагу, що звертаючись з даним позовом, позивачем не зазначено та належними доказами не підтверджено, що виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим. 

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.
Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2023 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: