ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2023 року
м. Київ
справа № 202/11070/22
провадження № 51-1384 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
захисників (у режимі відеоконференції)           ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника                                                                 ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_10 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року про повернення апеляційної скарги.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року затверджено угоду про визнання винуватості від 27 грудня 2022 року, укладену між прокурором, обвинуваченим ОСОБА_6 . Визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358 і ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами покарання: за ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік.
Згідно з цим вироком за обставин, детально наведених у судовому рішенні, ОСОБА_6 підписав 28 липня 2020 року довіреність, яка містила неправдиві відомості щодо уповноваження іншої особи, прізвище та ініціали якої зазначені у вироку, бути представником довірителя по здійсненню юридично значущих дій, пов`язаних з державною реєстрацією змін до відомостей про юридичну особу спричинивши наслідки правового характеру.
Крім того, ОСОБА_6 умисно надав неправдиві свідчення під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020045660000147, такі умисні протиправні дії мали значення для прийняття законного рішення у вищевказаному кримінальному провадженні та призвели до його закриття 24 вересня 2021 року.
На цей вирок захисник ОСОБА_9 у інтересах ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 9 лютого 2023 року повернув адвокату ОСОБА_9 його апеляційну скаргу в інтересах   ОСОБА_10 на підставі ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), оскільки скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, вказує, що:
?       у вироку обвинувачення, яка визнано доведеним, містить формулювання, словесні конструкції і словосполучення, які як прямо, так і опосередковано, констатують неправомірність дій ОСОБА_10 , котрий не є учасником  кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12022041710001682 від 27 грудня 2022 року;
?       суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 7 ст. 474 КПК України затвердив угоду, умови якої стосуються і порушують права, свободи, інтереси іншої особи - ОСОБА_10 ; 
?       суд апеляційної інстанції безпідставно повернув апеляційну скаргу, чим позбавив ОСОБА_10 права на захист.
У запереченнях на подану касаційну скаргу та захисник  ОСОБА_8 , який діє в інтересах  ОСОБА_6 , зазначає про її необґрунтованість та просить залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_9 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 , засуджений ОСОБА_6 і його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 заперечували проти задоволення касаційної скарги, просили залишити її без задоволення. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 посилається на істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону у зв`язку із поверненням його апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, яким затверджено угоду про визнання винуватості, стосовно ОСОБА_6 , оскільки вважає, що оскаржений вирок стосується прав та інтересів ОСОБА_10 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в інтересах ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу на вирок Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_6 , у якій, зокрема, стверджував, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у вироку повністю збігається з формулюваннями у повідомленні про підозру ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 12020045660000147 від 31 серпня 2020 року.
Перевіривши апеляційну скаргу у порядку ст. 398 КПК України, суддя апеляційного суду дійшов висновку, що ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_9 не є сторонами угоди про визнання винуватості від 27 грудня 2022 року, а тому не мають права на її оскарження в апеляційному порядку.
Так, право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
За змістом ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб.
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано.
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене (Рішення від 25 грудня 1997 року 
№ 9-зп та від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок або ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 цього Кодексу апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року в справі № 639/2837/19 (провадження № 51-5394 кмо 19) сформовано висновок, відповідно до якого, суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у вироку Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_6 міститься пряма вказівка на прізвище, ім`я, по-батькові  ОСОБА_10 .Тому надалі слід визначити чи стосується цей вирок його прав, свобод та інтересів.
Для з`ясування того, якою мірою стосується судове рішення прав та інтересів осіб, що не є учасниками кримінального провадження, у практиці використовується оціночний критерій. Такій оцінці піддаються використані у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, формулювання та словесні конструкції і словосполучення, які є визначальними для встановлення того, чи обраний спосіб викладення є лише елементом конкретизації обвинувачення або ж є констатацією правомірності/неправомірності дій осіб, яких обвинувачення у цьому кримінальному провадженні не стосується.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участі інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила 
- обмежуватися даними конкретного провадження.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.
У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. 
Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Водночас чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. У постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 759/10575/16-к Верховний Суд зробив висновок про те, що вирок суду на підставі угоди не має преюдиційного значення в кримінальному провадженні стосовно інших осіб.
Разом з тим, посилання адвоката ОСОБА_9 у касаційній скарзі на те, що у вироку на підставі угоди стосовно ОСОБА_6 фактично зазначено, що останній вчиняв кримінальне правопорушення разом з іншими особами, зокрема ОСОБА_10 , а у формулювання обвинувачення прямо зазначено його як особу, яка у співучасті з  ОСОБА_6 та іншими особами скоїла кримінальне правопорушення, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, хоч у вироку Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року прямо зазначено про особу ОСОБА_10 , проте використані у фабулі обвинувачення формулювання та словесні конструкції і словосполучення є елементами конкретизації обвинувачення, а не констатацією неправомірності його дій.
Таке судове рішення не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_10 та не має преюдиційного значення і не може бути використано при розгляді кримінального провадження щодо іншої особи, зокрема стосовно ОСОБА_10 .
Таким чином, ухвала апеляційного суду про повернення ОСОБА_9 його апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_10 постановлена з дотриманням вимог ч. 3 ст. 399 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України тягнуть за собою обов`язкове скасування оскарженої ухвали апеляційного суду, під час касаційного розгляду не встановлено. Тому касаційну скаргу ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року про повернення апеляційної скарги залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9  - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                         ОСОБА_3