Постанова
Іменем України                                
12 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 524/5680/19
провадження № 61-9275св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                    Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду                          м. Кременчука від 20 серпня 2021 року під головуванням судді Кривич Ж. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору передачі обладнання укладеним,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь у солідарному порядку заборгованість у сумі 28 474 доларів США та 3% річних від простроченої суми за період з 02 жовтня 2017 року по день ухвалення судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що 04 липня 2017 року він на прохання відповідачів передав їм у борг грошові кошти в сумі 28 474 доларів США на строк до 01 жовтня 2017 року, що підтверджується розпискою. В строк зазначений в розписці відповідачі борг не повернули.
Зазначав, що неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про повернення коштів, проте до цього часу в добровільному порядку гроші повернуті не були.
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому просив суд визнати укладеним 07 липня 2017 року договір передачі обладнання між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову вказував, що між сторонами існували партнерські підприємницькі стосунки і розписка, на яку посилається позивач, стосується остаточного врегулювання питання розподілу майна внаслідок припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Ошер 46» (далі - ТОВ «Ошер 46»), учасниками якого вони були.
Зазначав, що розписка врегульовує питання розподілу майна, яке не обліковувалося на балансі товариства, але використовувалося в його господарській діяльності. Відповідно до цієї домовленості ОСОБА_1 отримував обладнання з виробництва паливних пеллет в натурі, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - солому в тюках, кожний тотожної вартості.
Вважав, що розписка фактично забезпечувала виконання ним та ОСОБА_3 усних домовленостей про передачу ОСОБА_1 обладнання, яке на той час обліковувалося на балансі ТОВ «Будтехмонтажінвест», власниками якого вони були.
Вказував, що він та ОСОБА_3 мали намір до 01 жовтня 2017 року переоформити обладнання на себе і передати його ОСОБА_1 .
Зазначав, що 07 липня 2017 року в усній формі було укладено договір передачі обладнання в натурі ОСОБА_1 , який повністю був виконаний в той же день, оскільки обладнання знаходилося під контролем ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Автозаводський районний суд м. Кременчука рішенням від 20 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 26 квітня                    2022 року, позовну заяву ОСОБА_1 задовольнив, стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 липня 2017 року в розмірі 28 474 долари США та 3% річних за період з 02 жовтня 2017 року по 20 серпня 2021 року в розмірі 3 318,58 доларів США, а всього 31 792,58 доларів США. Вирішив питання розподілу судових витрат.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання укладеним 07 липня 2017 року договору передачі обладнання між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики в розмірі                    28 474 доларів США у встановлений строк до 01 жовтня 2017 року не виконали, у зв`язку із чим у них утворилася заборгованість.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суди виходили з їх недоведеності, оскільки рішення про передачу обладнання у зв`язку з розподілом майна внаслідок припинення ТОВ «Ошер 46» від 07 липня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згодилися передати ОСОБА_1 ухвалено без участі ОСОБА_1 
Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області додатковим рішенням від 28 вересня 2021 року стягнув в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 18 280 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Місцевий суд зазначав, що справа знаходилася у провадженні суду тривалий час - з серпня 2019 року. Її розгляд ускладнювався процесуальною поведінкою відповідачів за первісним позовом. Адвокат Потреба С. М. представляв інтереси ОСОБА_1 . Врахувавши загальну кількість судових засідань та час, який витрачено адвокатом, суд дійшов висновку, що заявлені витрати були необхідними та розумними.
Полтавський апеляційний суд додатковою постановою від 31 травня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Ухвалив у справі додаткове судове рішення. Стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі по 10 000 грн з кожного.
Апеляційний суд, врахувавши клопотання адвоката Пінчук Ю. В. яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також об`єм наданих адвокатом послуг в суді апеляційної інстанції, витрачений адвокатом час та, виходячи з критерію реальності та розумності вартості адвокатських послуг, вважав, що слід стягнути з                     ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 10 000 грн з кожного, що є необхідними й обґрунтованими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2022 року ОСОБА_4  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 рокув якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до місцевого суду.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційних скаргах доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахуваливисновків, викладених, у постанові Великої Палати Верховного Суду                            від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, у якій зроблено висновок, що солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства, у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 щодо можливості врахування судами електронних доказів (скріншот), від 04 квітня 2022 року у справі № 711/2459/20, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та                       від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 у якій зроблено висновок, що суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17.
Аргументом касаційної скарги також є те, що судами не досліджено роздруківку скріншоту електронного доказу, а саме про розміщення оголошення на відповідному сайті про продаж обладнання, а також докази щодо передачі ОСОБА_1 обладнання в натурі.
Заявник також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_5 .
Доводом касаційної скарги також є те, що на думку заявника апеляційним судом було безпідставно відхилено його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибуття до апеляційного суду з посиланням на воєнний стан.
Вважає, що суд апеляційної інстанції знехтував рекомендаціями Ради суддів України щодо роботи суддів у воєнний час, розглянув справу та прийняв постанову 26 квітня 2022 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у грудні 2022 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Потреба С. М. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін, оскільки вважав, що аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Вказує, що обставини справи щодо отримання відповідачами за первісним позовом всієї суми боргу були встановлені судами попередніх інстанцій в повному обсязі. 
Боргова розписка від 04 липня 2017 року не містить жодних посилань на те, що вона складена для врегулювання фінансових взаємовідносин припинення ТОВ «Ошер 46», а тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Жодним доказом у справі не підтверджено, що між сторонами укладено в усній формі договір передачі ОСОБА_1 обладнання, а також доказів обізнаності позивача про існування такого обладнання.
Вказує, що аргументи касаційної скарги про порушення місцевим судом норм процесуального права, які виявились у відмові у допиті свідка ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки таке клопотання було подане після встановленого законом терміну.
Відзив на касаційну скаргу також містить клопотання про стягнення з                         ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі, що буде визначена відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 листопада 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Автозаводського районного суду м. Кременчука справу                        № 524/5480/19.
19 грудня 2022 року справа № 524/5480/19 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є громадянином Канади, який має право на постійне проживання в Україні (а. с. 7, 8 том 1).
Під час перебування в Україні він проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі доручення від ОСОБА_1 ОСОБА_6 передав у борг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 28 474 доларів США на строк до 01 жовтня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки від 04 липня 2017 року, який долучений до матеріалів справи (а. с. 19 том 2).
Судами встановлено, що текст «Розписка м. Кременчук 4 липня 2017 року я, ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Крюківським РВ УМВС України в Полтавській обл. 17 грудня 1996 року, мешкаю за адресою: АДРЕСА_2 та» і далі «Грошові кошти у сумі двадцять вісім тисяч чотириста сімдесят чотири долара США зобов`язуємось повернути                        до 01 жовтня 2017 р. підпис ОСОБА_3 4.07.2017» було виконано власноручно ОСОБА_3 . Текст у розписці: «Я, ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавской обл.                            22 августа 1977 г., проживаю за адресом АДРЕСА_3 , взяли у ОСОБА_7 , справка на постоянное проживание серия ПЛ 142/2011 виданий УГИРФО УМВД Украини Полтавской обл. 21.03.2011 года, которий проживает за адресом АДРЕСА_1 , в долг деньги в сумме 28 474 доларов США (двадцать восемь тисяч четиреста семьдесят четире долара США)» виконаний ОСОБА_2 
ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 не заперечували, що зазначені фрагменти тексту розписки та підписи належать їм.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив, що 04 липня                         2017 року за дорученням ОСОБА_1 він передав належні позивачу кошти в сумі                    28 474 доларів США ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що ті видали йому розписку. Свідок заперечував доводи позичальників про те, що фактично грошові кошти не передавалися, а розписка гарантувала виконання ними інших зобов`язань, нібито пов`язаних з передачею у власність ОСОБА_1 обладнання з виробництва паливних пеллет. Свідок пояснив, що таке обладнання дійсно певний період часу знаходилося на території ТОВ «Конкорд ХХІ», оскільки це підприємство надавало в оренду приміщення для виробництва. 31 жовтня 2016 року обладнання було демонтовано, відвантажене та вивезене силами продавця - ТОВ «Будтехмонтажінвест», що підтверджується актом (а. с. 176 том 1).
ОСОБА_2 зазначив, що він, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є засновниками ТОВ «Ошер 46». Також вказував, що він та ОСОБА_3 є засновниками Товариства «Будтехмонтажінвест», а ОСОБА_1 та ОСОБА_8 учасниками Товариства «Конкород ХХІ».
Згідно протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Ошер 46» 24 травня 2017 року затверджено ліквідаційний баланс товариства.
18 березня 2015 року було укладено договір поставки № 01/1003/2015, відповідно до умов якого «Торговий дім «Денасмаш» продало, а ТОВ «Будтехмонтажінвест» придбало обладнання
Відповідно до протоколу № 3 загальних зборів засновників Товариства «Будтехмонтажінвест» від 07 липня 2017 року було вирішено питання про передачу обладнання з балансу товариства його засновникам ОСОБА_2 та                      ОСОБА_3 без виділення в натурі їх часток в цьому обладнанні.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.
Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14,                                         від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1967цс15), від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Частина перша статті 1050 ЦК України передбачає, що в разі, коли позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналізуючи зміст складеної за підписами відповідачів розписки, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що вона містить в собі визначені сторонами умови отримання позичальниками в борг коштів із зобов`язанням їх повернення                                        до 01 жовтня 2017 року, тобто сторонами чітко визначено термін повернення коштів.
Окрім того, як було встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачі не заперечували факту написання ними розписки.
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що в ході судового розгляду, відповідачами не було надано доказів на підтвердження  відсутності узгодження між сторонами істотних умов договору позики. Відтак факт отримання грошових коштів відповідачами підтверджується змістом розписки, яка власноручно ними складена. Вказаною розпискою також визначено період повернення грошових коштів.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суддів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики в розмірі 28 474 доларів США у встановлений строк до 01 жовтня 2017 року не виконали, у зв`язку із чим у них утворилася заборгованість, яка підлягала стягненню разом із 3 % річних.
Разом із тим колегія суддів зазначає наступне.
У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Тлумачення статей 540 та 541 ЦК України дає підстави для висновку, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому стягувач у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.
У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначено, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18),                 від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18),                           від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526цс18)).
Як свідчить аналіз судових рішень у них відсутнє посилання на будь-яку норму закону, що передбачала б виникнення солідарного зобов`язання в такому випадку. Також немає вказівки й на пункт розписки від 04 липня 2017 року, який встановлює виникнення солідарного зобов`язання.
Оскільки на підставі розписки від 04 липня 2017 року виникло зобов`язання із множинністю осіб, то таке зобов`язання є частковим і кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці.
Таким чином рішення місцевого суду, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції в частині стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та                ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики                від 04 липня 2017 року в розмірі 28 474 долари США та 3% річних за період з 02 жовтня 2017 року по 20 серпня 2021 року в розмірі 3 318,58 доларів США, а всього                                     31 792,58 доларів США підлягає зміні, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні виконати обов`язок у рівних частках.
Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 344/434/16-ц.
З огляду на вищенаведене колегія суддів доходить висновку, що аналогічні за змістом аргументи касаційної скарги є прийнятними.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору передачі обладнання укладеним Верховний Суд доходить таких висновків
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу вимог частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Надаючи оцінку аргументам зустрічного позову в частині передачі обладнання                          ОСОБА_1 суди встановили, що ці аргументи спростовується актом про повернення обладнання від 31 жовтня 2016 року № 01, який складений з участю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та зі змісту якого вбачається, що обладнання з території Товариства «Конкорд ХХІ», учасником якого є ОСОБА_1 , було вивезено (а. с. 176 том 1).
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що рішення про передачу обладнання у зв`язку з розподілом майна внаслідок припинення ТОВ «Ошер 46» від 07 липня                   2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали обладнання                                    ОСОБА_1 , ухвалено без його участі, отже їх висновок про те, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 був обізнаний про вказане рішення правильний, оскільки воно ухвалювалось без його участі.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.
Аргумент касаційної скарги про те, що судами не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі                                    № 753/10840/19 та не досліджено роздруківку скріншоту електронного доказу, а саме про розміщення оголошення на відповідному сайті про продаж обладнання, а також докази щодо передачі ОСОБА_1 обладнання в натурі колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У постанові від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 про застосування обмежувального припису Верховний Суд взяв до уваги скріншоти переписки, в якій колишній чоловік погрожував заявниці.
В позовній заяві ОСОБА_2 вказував, що станом на дату подання зустрічного позову відповідач здійснює право власності стосовно обладнання, тобто розпоряджається ним на власний розсуд, у тому числі здійснює його продаж  у складі лінії для виробництва паливних пеллет. Продаж обладнання у складі лінії для виробництва паливних пеллет відповідач здійснює через свого помічника ОСОБА_6 .
Доводи аналогічні наведеним також містила і апеляційна скарга ОСОБА_2 .
До зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 надав копію оголошення про продаж лінії для виробництва паливних пеллет, розміщеного на інтернет ресурсі ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому зазначено « ОСОБА_10 , ФЛП, Кременчуг UA».
Суди попередніх інстанцій, за наслідками оцінки доказів встановили, що твердження зустрічного позову про передачу обладнання ОСОБА_1 спростовується актом про повернення обладнання № 01 від 31 жовтня 2016 року, який складений з участю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та зі змісту якого вбачається, що обладнання з території Товариства «Конкорд ХХІ», учасником якого є ОСОБА_1 , було вивезено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином, враховуючи, що порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, колегія суддів відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі                           № 753/11670/17 колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 викладено правовий висновок про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге частини першої статті 1048 ЦК України).
Верховний Суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 вказував, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином колегія суддів відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги, оскільки висновки судів наведеним висновкам не суперечать.
Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_5 колегія суддів доходить таких висновків.
Відповідно до статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі..
Зі змісту протоколу судового засідання від 18 серпня 2021 року та його фонограми вбачається, що представником відповідача ОСОБА_11 було заявлено усне клопотання про допит свідка ОСОБА_5 . 
Заслухавши клопотання представника відповідача за зустрічним позовом, аргументи представника позивача за первісним позовом, який у його задоволенні заперечував, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки воно було подано поза межами підготовчого судового засідання.
Таким чином з огляду на вищенаведене та враховуючи приписи статті 91 ЦПК України колегія суддів відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги, оскільки обставин порушення місцевим судом норм процесуального права не вбачає.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що на думку заявника апеляційним судом було безпідставно відхилено його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибуття до апеляційного суду з посиланням на воєнний стан колегія суддів доходить таких висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2021 року Полтавський апеляційний суд постановив ухвалу, якою відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 серпня 2021 року.
10 грудня 2021 року Полтавський апеляційний суд закінчив підготовчі дії та призначив справу до розгляду в приміщенні апеляційного суду  в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 21 грудня 2021 року на 10:00 год.
15 грудня 2021 року на адресу ОСОБА_2 апеляційним судом було надіслано судову повістку.
21 грудня 2021 року від ОСОБА_2 на адресу Полтавського апеляційного суду надійшла заява в якій останній просив судове засідання, призначене на 21 грудня 2021 року відкласти на іншу дату. 
21 грудня 2021 року розгляд справи апеляційними судом було відкладено до 25 січня 2022 року 10:00 год. ОСОБА_2 було надіслано судову повістку-повідомлення    (а. с. 201 том 3), яку останній отримав 06 січня 2022 року (а. с. 206 том 3).
25 січня 2022 року Полтавський апеляційний суд відклав розгляд справи на 17 лютого 2022 року на 14:00 год. Постановив ухвалу, якою продовжив строк розгляду справи (а. с. 218, 219 том 3).
ОСОБА_2 було надіслано судову повістку-повідомлення (а. с. 222 том 3), яку останній отримав 07 лютого 2022 року (а. с. 226 том 3).
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Кузнєцової О. Ю. 07 лютого 2022 року розгляд справи відкладено на 22 лютого 2022 року на 15:20 год. Апеляційним судом ОСОБА_2 було повідомлено телефонограмою (а. с. 231 том 3) та надіслано судові повістки-повідомлення у тому числі ОСОБА_2  (а. с. 237 том 3).
22 лютого 2022 року від представника ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду із застосуванням підсистеми «електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 2, 3 том 4).
22 лютого 2022 року Полтавський апеляційний суд відклав розгляд справи                                     на 24 березня 2022 року на 10:00 год (а. с. 10 том 4).
22 березня 2022 року від представника ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду із застосуванням підсистеми «електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 12-14 том 4).
23 березня 2022 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду клопотання в якому, посилаючись на запровадження на території України воєнного стану, просив відкласти розгляд справи на іншу дату (а. с. 17 том 4).
Полтавський апеляційний суд у зв`язку із задоволенням заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відклав розгляд справи на 26 квітня 2022 року на 10:00 год (а. с. 18 том 4) та надіслав судові повістки-повідомлення у тому числі ОСОБА_2 (а. с. 22 том 4), яке ОСОБА_2 отримав 04 квітня 2022 року (а. с. 27 том 4).
26 квітня 2022 року ОСОБА_2 надіслав на адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивував неможливістю прибуття до апеляційного суду через запровадження у країні воєнного стану та наявністю повітряних тривог. Надіслав також відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в якому просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
Апеляційний суд зазначав, що від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття за місцезнаходженням суду посилаючись на воєнний стан в Україні.
Вважав, що зазначене клопотання не підлягає до задоволення, оскільки на території Полтавської області не ведуться активні бойові дії та з метою недопущення зловживання процесуальними правами, враховуючи неодноразове відкладення справи за заявами відповідачів та їх представника без надання доказів поважності причини неявки до суду, а також вирішення справи в розумні строки, апеляційний суд вважав за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи.
Враховуючи, що із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду ОСОБА_2 не звертався, апеляційним судом було в повній мірі забезпечено реалізацію його процесуальних прав, свою позицію з приводу поданої апеляційної скарги він виклав у поданому відзиві, колегія суддів відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги, оскільки не вбачає порушень норм процесуального права в діях апеляційного суду.
Колегія суддів також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 липня 2022 року у справі № 260/4504/20 (провадження                                         № К/990/11829/22) де суд вказував, що за загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості) та інше, має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в частині стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів ухвалені частково без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, змінити мотивувальні та резолютивну частини судових рішень в частині щодо солідарного стягнення, в іншій частині судові рішення слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Разом із тим, враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржених судових рішень, проте така зміна не потягнула за собою збільшення або зменшення розміру задоволених позовних вимог, підстави для перерозподілу судових витрат за наслідками розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції відсутні.
Крім того колегія суддів зазначає, що у грудні 2022 року від представника                       ОСОБА_1 - адвоката Потреби С. М. до Верховного Суду надійшла заява про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрат за професійну правничу допомогу в сумі 16 750 грн.
Вказана заява мотивована тим, що у зв`язку із касаційним провадженням позивачем ОСОБА_1 понесено витрати на професійну правничу допомогу.
На підтвердження обставин надання професійної правничої допомоги надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 09 грудня 2022 року; копію акта здачі-приймання наданої правничої допомоги від 19 грудня 2022 року; копію рахунку від 19 грудня 2022 року № 191222; оригінал банківської квитанції                                          № 0.0.2784967688.1 від 20 грудня 2022 року на сумі 16 750 грн; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом 19 грудня 2022 року; копію рішення Ради адвокатів Харківської області від 21 липня 2021 року № 13/1/7.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) 
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі                            № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня                       2022 року у справі № 750/10242/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду   від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Клопотання про зменшення заявленої позивачем суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходило.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи (вивчення доводів касаційної скарги, визначення юридичного змісту заперечень на касаційну скаргу, обговорення та узгодження з клієнтом змісту заперечень на касаційну скаргу, складання, оформлення та надсилання копій відзиву на касаційну скаргу іншим учасникам справи), принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням того, що від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 клопотання про зменшення суми судових витрат не надходило, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 8 375 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішення питання про поновлення виконання оскаржуваних судових рішень
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Автозаводського районного суду                      м. Кременчука від 20 серпня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року у незмінених після касаційного перегляду частинах.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково задоволення.
Мотивувальні частини рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука                     від 20 серпня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року щодо солідарного стягнення грошових коштів змінити, виклавши їх у редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука                       від 20 серпня 2021 року змінити, виклавши другий абзац у такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики                   від 04 липня 2017 року по 14 237 доларів США з кожного та 3 % річних за період                                  з 02 жовтня 2017 року по 20 серпня 2021 року в розмірі по 1 659,29 доларів США з кожного, а всього по 15 896,29 доларів США з кожного».
В решті рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 серпня                  2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 8 375 (вісім тисяч триста сімдесят п`ять) гривень у відшкодування судових витрати, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги при поданні відзиву на касаційну скаргу.
Поновити виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука                          від 20 серпня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року у незмінених після касаційного перегляду частинах.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 А. І. Грушицький 
Судді                                                                                                             С. О. Карпенко
                                                                                                                        І. В. Литвиненко
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. В. Пророк