ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/251/23 Справа № 426/2754/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Река А.С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       19 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючої судді Деркач Н.М.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
       при секретарі Усик А.Д.,
       розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” про захист прав споживача банківських послуг, -
В С Т А Н О В И В:
       У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача банківських послуг. 
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 указала, що 07 липня 2010 року у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» нею було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з указаною заявою їй було надано кредит у вигляді встановленого на картковий рахунок кредитного ліміту. За час користування рахунком з 2010 року та по час звернення до суду банком неодноразово було збільшено розмір кредитного ліміту, який зараз складає 19300 грн. Використовуючи кредитний ліміт, позивач неодноразово сплачувала кошти в рахунок наявної перед банком заборгованості та за її підрахунками повністю повернула надані у борг кошти. 
       АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Сватівського районного суду Луганської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та просило стягнути з неї заборгованість у розмірі 25398,16 грн.
       Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2021 року, постановленим у цивільній справі № 426/395/21, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено у повному обсязі та встановлено, що банк не має права стягувати з ОСОБА_1 відсотки за користування кредитом, оскільки порядок та умови їх стягнення з нею жодним чином не узгоджувалися. АТ КБ «ПриватБанк» погодилося з рішенням та його не оскаржувало. 
       Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н, станом на 11.12.2020 року вона використала кредитні кошти, надані банком на загальну суму 162470,18 грн., а внесла на даний рахунок грошові кошти у сумі 186806,11 грн, тобто позивачем було надлишково сплачено 24 335,93 грн. 
       На підставі наведеного ОСОБА_1 просила суд зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути їй безпідставно стягнені грошові кошти у сумі 24 335,93 грн. 
       Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 20 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача банківських послуг задоволено в повному обсязі. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані кошти у розмірі 24335 грн. 93 коп. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 908 грн.
       Із указаним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. 
       В обґрунтування апеляційної скарги банк посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
       Так, апелянт зазначив, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, оскільки підставою для набуття грошових коштів банком від позивача ОСОБА_1 є укладений між ними кредитний договір. Також апелянт посилається на те, що рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2021 року, на яке посилається у позові позивач, не встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони обумовили безоплатність користування кредитними коштами, як і не встановлено, що банк не мав права на одержання від ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ. 
       Крім того, банк в апеляційній скарзі зазначив про те, що позивач була обізнана про всі умови договору та користувалася кредитними коштами протягом 10 років. 
       На думку апелянта, висновок суду про безпідставне списання коштів з рахунку позивача, є помилковим, з огляду на те, що на її рахунку були відсутні грошові кошти, позивач вносила їх особисто або онлайн.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Як передбачено п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи: про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
       Як вбачається з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 07 липня 2010 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір б/н про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви (а.с. 8).
       Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2021 року, ухваленим у цивільній справі № 426/395/21, яке набрало законної сили 24 червня 2021 року, у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено та встановлено, що 07.07.2010 року між ОСОБА_1 та позивачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 19 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Станом на 09 грудня 2020 року позивачем щомісячно, починаючи з 01 липня 2015 року до 30 червня 2019 року погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредитну і додавалися до тіла кредиту. Такий порядок погашення заборгованості по відсоткам, з якого виходив позивач, за користування кредитними коштами між сторонами, в письмовій формі не погоджувався, а односторонні дії позивача щодо погашення (списання відсотків за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту) не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти є платою за використання кредитних коштів. Таким чином, відповідач (АТ КБ «ПриватБанк») безпідставно збільшив тіло кредиту шляхом перетворення відсотків у тіло кредиту. При цьому, ОСОБА_1 , не знаючи про зазначені обставини, постійно сплачувала кошти, які позивач безпідставно направляв на погашення тіла кредиту (а.с. 5-7).
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що згідно з випискою по рахунку нею за договором б/н, станом на 11.12.2020 року було використано кредитні кошти, надані банком на загальну суму 162470,18 грн, а внесено на даний рахунок грошові кошти у сумі 186806,11 грн, тобто нею було надлишково сплачено 24335,93 грн. 
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду від 18 травня 2021 року встановлено, що банк не мав правових підстав для нарахування та списання відсотків, тому вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що підлягає задоволенню. Судом також враховано, що позивач просить суд зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути їй безпідставно стягненні грошові кошти у сумі 24335,93 грн, та співставивши способи захисту, згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України, суд вважав, що більш ефективним способом захисту порушеного права буде саме стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних кошів, що не суперечить закону.         
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Частиною першоюстатті 1066 ЦК Українипередбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
       Відповідно до частини третьоїстатті 1066 ЦК Українибанк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
       Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначеніст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
       Відповідно достатті 1073 ЦК Україниу разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
       Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів`у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
       Згідно з пунктом 26.1статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів`платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
       Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженоїпостановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22(далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
       Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).
       Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема:- умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання;- номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання;
- назву отримувача;- номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника;- перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).
       Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.
       Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       На підтвердження виконання умов договору, а саме сплачених в якості погашення кредиту коштів банком не були надані: первинні платіжні документи, що підтверджують сплату Позичальником заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по кредиту та нарахованих із зазначенням призначень проведених платежів (нарахування/погашення боргу по кредиту, відсоткам, комісії, пені, штрафів тощо).
       Тобто вищезазначене свідчить про безпідставне списання коштів без достатніх правових підстав. 
       Відповідно до правових висновків, що містяться у постановах КГС ВС від 06 березня 2019 р. у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 р. у справі № 910/16664/18 щодо повернення безпідставно набутих коштів: « Предметом спору у справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
       Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. За таких обставин, з урахуванням того, що підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня, суд касаційної інстанції погоджується з правильним висновком про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі.         Таким чином, вимоги позивача про повернення зазначених коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обгрунтованими та правильно задоволені судом першої інстанції» (правові висновки, що містяться в Постановах КГС ВС від 06 березня 2019 р. у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 р. № 910/16664/18).
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
       Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
       Абзацом 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
       Аналогічним правовідносинам була дана правова оцінка Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: (Постанова від 11 вересня 2019 року у справі № 751/631/17) .
       Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, підставою звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі (ч. 5 ст. 82 ЦПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2021 року, ухваленого у справі № 426/395/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що “відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
       Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 09.12.2020 року, що є додатком до позову, позивачем щомісячно, починаючи з 01.07.2015 року і до 30.06.2019 року, погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту (підтверджується розрахунком позивача, а саме: четвертою колонкою розрахунку заборгованості «Відсотки погашені за рахунок кредиту») на загальну суму 36 794,06 грн.(а.с.14-25).
       Такий порядок погашення заборгованості по відсоткам, з якого виходив позивач, за користування кредитними коштами між сторонами, в письмовій формі не погоджувався, а односторонні дії позивача щодо погашення (списання відсотків за рахунок кредиту і додавання до тіла кредиту) не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти є платою за використання кредитних коштів.
       Отже, позивач просить стягнути заборгованість по тілу кредиту, станом на 09.12.2020 року, у розмірі 25 398,16 грн., яке збільшилося шляхом перетворення відсотків у тіло кредиту у розмірі 36 794,06 грн.
       Таким чином, відповідач безпідставно збільшив тіло кредиту шляхом перетворення відсотків у тіло кредиту, що підтверджується розрахунком позивача, а саме: четвертою колонкою розрахунку заборгованості «Відсотки погашені за рахунок кредиту».
       При цьому, ОСОБА_1 , не знаючи, постійно сплачувала кошти, які позивач безпідставно направляв на погашення тіла кредиту, яке утворилося як «Відсотки погашені за рахунок кредиту» у розмірі 36 794,06 грн.
       У зв`язку з цим, у позивача і утворилася неіснуюча заборгованість по тілу кредиту у розмірі 25 398,16 грн.
       Крім того відповідно до розрахунку, у третій колонці - «Витрати клієнтом кредитних коштів» загальна сума складає 49 856,02 грн, а у двадцять першій колонці - «Сума погашення за наданим кредитом» загальна сума складає 80 945,60 грн.
       Таким чином суд приходить до висновку про те, що, враховуючи відсутність у відповідачки обов`язку сплачувати будь-які інші платежі за користування кредитними коштами, вона у повному обсязі погасила заборгованість за кредитом та повернула позивачу фактично використані нею кредитні кошти."
       Оскільки суд у рішенні від 18.05.2021 року встановив, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, то вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня і всі дії по примусовому списанню банком грошових коштів, належних позивачу на погашення відсотків за користування кредитом є незаконними, і підлягають до повернення.
       За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів, безпідставно отриманих у вигляді сплати процентів за користування кредитними коштами, у сумі 24335,93 грн, які становлять різницю між фактично використаними позичальником ОСОБА_1 грошовими коштами та внесеними на погашення кредиту.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, оскільки підставою для набуття грошових коштів банком від позивача ОСОБА_1 є укладений між ними кредитний договір, висновків суду першої інстанції не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду.
       Також безпідставними є посилання апелянта на те, що рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2021 року, на яке посилається у позові позивач, не встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони обумовили безоплатність користування кредитними коштами, як і не встановлено, що банк не мав права на одержання від ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ, оскільки сплата відсотків за ставкою НБУ не була предметом розгляду у справі № 426/395/21. Натомість, розрахунком заборгованості та випискою про рух коштів ОСОБА_1 встановлено, що банк нараховував та списував після внесення ОСОБА_1 грошові кошти на погашення процентів за користування кредитом за процентними ставками 27,6%, 32,4%, 42%.
       Що стосується посилання апелянта на те, що позивач була обізнана про всі умови договору та користувалася кредитними коштами протягом 10 років, то апеляційний суд зауважує, що обставини, які стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, встановлені судовим рішенням від 18.05.2021 року.
       Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо того, що висновок суду про безпідставне списання коштів з рахунку позивача, є помилковим, з огляду на те, що на її рахунку були відсутні грошові кошти, позивач вносила їх особисто або онлайн, оскільки у даному разі мова йде саме про порядок зарахування внесених позивачем коштів на погашення заборгованості, а саме — зарахування їх на погашення процентів, які не передбачені умовами кредитного договору.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.
       Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд - 
П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Судді:                 Н.М. Деркач

               М.М. Пищида

               І.Ю. Ткаченко