Справа № 344/1343/23 
Провадження № 22-ц/4808/564/23 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 травня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
за участю                        представника апелянта
адвоката Шевчук-Філімон Н.М.
відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Польської М.В. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, 
в с т а н о в и в:
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2007 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони прожили у шлюбі більше п`ятнадцяти років, однак за останній рік дружина змінила свою поведінку. Через негативне ставлення відповідачки до позивача у сім`ї почали виникати часті сварки, непорозуміння, суперечки, що у сукупності призвело до припинення спільного проживання. На сьогоднішній день у сторін відсутні взаєморозуміння, почуття любові один до одного, а тому потреби зберігати такий шлюб немає. Неповнолітні діти проживають разом з позивачем, оскільки виявили бажання проживати з батьком, а тому після розірвання шлюбу залишаться проживати з ним.
У зв`язку з наведеним, позивач просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати, місце проживання неповнолітніх дітей визначити з ним.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 15 листопада 2007 року у Виконкомі Дитятинської сільської ради, про що складено відповідний актовий запис № 5.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у визначенні місця проживання неповнолітніх дітей, представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук-Філімон Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що в позовній заяві позивач вказував, що близько половини року він разом із дітьми проживає окремо від відповідачки. Неповнолітні діти через негативну поведінку відповідачки проживають разом із ним, оскільки виявили бажання жити з батьком, а тому після розірвання шлюбу залишаться проживати з ним. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити з ним.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив наявні у справі докази, неправильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
З наведених мотивів представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей задоволити повністю.
Відповідачка правом подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалася.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила її задоволити. 
Відповідачка апеляційну скаргу визнала, просила її задоволити. Суду пояснила, що періодично виїздить за кордон на сезонні роботи, тому не заперечує, щоб місце проживання дітей визначити з батьком.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони 15 листопада 2007 року зареєстрували шлюб у Виконкомі Дитятинської сільської ради, про що зроблено відповідний актовий запис за № 5 (а.с. 7).
Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с. 8, 9).
Також судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони підтвердили, що стосунки, які існують між ними, виключають можливість збереження сім`ї, миритися вони не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, шлюб між сторонами слід розірвати.
Щодо вимоги про залишення неповнолітніх дітей на проживання з батьком, суд зазначив, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки наявність спору між сторонами з даного приводу на час розгляду справи жодними доказами не підтверджена.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в силу частини першої статті 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Переглядаючи рішення в частині відмови у визначенні місця проживання неповнолітніх дітей, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.
Відповідно до частин другої, восьмої та дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з вимогами частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Встановлено, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 одночасно просив місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити разом з ним.
При цьому, позивач не обґрунтовував позов наявністю спору між ним та відповідачкою щодо місця проживання дітей, а лише вказав, що близько половини року він разом із дітьми проживає окремо від відповідачки. Неповнолітні діти через негативну поведінку відповідачки проживають разом із ним, оскільки виявили бажання жити з батьком, а тому після розірвання шлюбу залишаться проживати з ним. 
Відповідачка не подавала ані до місцевого суду, ані до апеляційного суду своїх заперечень щодо проживання спільних дітей разом з батьком, а навпаки, подала заяву про визнання позову і розгляд справи без її присутності у суді першої інстанції. З цього слід розуміти, що спір між сторонами на час розгляду спору щодо визначення місця проживання дітей був відсутній. Будь-яких доказів про наявність такого спору матеріали справи не містять. Це підтверджується і представленим апеляційному суду нотаріально посвідченим договором між сторонами щодо врегулювання даного питання. За таких обставин, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини даної справи та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.
Апеляційна скарга містить тільки декларативні твердження щодо неповноти з`ясування судом першої інстанції наведеного питання, однак без посилання на будь-який доказ, що спростовував би висновок суду.
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчук-Філімон Н.М. потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. 
В силу частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                В.Д. Фединяк
І.О. Максюта