Номер провадження: 22-ц/813/4698/23 
Справа № 501/995/21
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року                                                                 м. Одеса

.Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Стахової Н.В.,
учасники справи: позивач – Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»
на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 грудня 2022 року, ухваленого Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Пушкарського Д.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,                   
 
                                  в с т а н о в и в:

02 квітня 2021 року позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулось до суду із вказаним позовом, який мотивувало тим, що 05 березня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Mitsubishi ASX державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та Toyota Rav4, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . 
На момент настання ДТП між власником автомобіля Mitsubishi ASX державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та позивачем ПрАТ «СГ «ТАС» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № А503040 від 31 січня 2017 року, предметом якого був транспортний засіб Mitsubishi ASX державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно з якім позивач прийняв на себе зобов`язання по відшкодуванні матеріальної шкоди заподіяної вищенаведеному транспортному засобу.
Відповідно до страхового акту №10339В/21/2017 від 15 травня 2017 року розмір страхового відшкодування склав 125427,80 грн, які позивач сплатив за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу Mitsubishi ASX державний номерний знак НОМЕР_1 на рахунок ТОВ «Автоюніон Груп» згідно платіжного доручення № 18256 від 16 травня 2017 року.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/4247/17 від 27 березня 2020 року відповідача ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження – закрито. У вказаній ухвалі встановлено факт порушення відповідачем п.16.11 ПДР України у вказаній ДТП від 05 березня 2017 року.
Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якої, на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, позивач із посиланням на вимоги ст. 993, 1166, 1187 ЦК України, ч. 2 ст. 8, 27 Закону України «Про страхування», просив визнати поважними причини пропуску строків позовної давності з огляду на встановлення винної в ДТП особи лише з ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року, яка набрала законної сили 11 серпня 2020 року, та стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ «Страхова група «ТАС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 125427,80 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. 
Від представника відповідачки надійшла заява, в якій просить застосувати строки позовної давності до позову ПрАТ «СГ «ТАС» до ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07 грудня 2022 року у задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги є те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд невірно кваліфікував виниклі між сторонами відносини як відшкодування шкоди в порядку регресу, а не суброгації; визначаючись із правовими підставами позову, позивач послався на приписи ст. 993 ЦК України, яка передбачає, що до страховика, якій виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки. Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачено страхове відшкодування, й зміна в ньому кредитора. Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого (29 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/2351/17 та від 05.04.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/3165/17; у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається; регрес регулюється загальними нормами цивільного права (стаття 1191 ЦК України), а також ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.
За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо невірної нормативно-правової кваліфікації позову з боку позивача є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 125427,80 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено, що відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № А503040, укладеного 31 січня 2017 року між ПрАТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_2 «Повне КАСКО», об`єктом страхування є легковий автомобіль Mitsubishi ASX державний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску. Строк дії договору з 02 лютого 2017 року по 01 лютого 2018 року включно (а.с. 8-11).
05 березня 2017 року в селі Лиманка, Одеської області по вулиці Небесної сотні на автостоянці ТЦ «Епіцентр», з вини водія ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем Toyota Rav4, державний номерний знак НОМЕР_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода. Так, водій ОСОБА_1 в порушення п.16.11 Правил дорожнього руху, не надала переваги в русі автомобілю Mitsubishi ASX, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого допустила з ним зіткнення. Автомобілі отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля Mitsubishi ASX, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 - тілесні ушкодження середньої тяжкості (а.с. 12).
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №509/4247/17 від 27 березня 2020 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року, ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження – закрито. У вказаній ухвалі встановлено факт порушення відповідачем п.16.11 ПДР України (а.с .5, 6-7).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, застрахована не була, про що свідчить роздруківка сайту МТСБУ (а.с. 40).
Із довідки №3017065599469946 від 16 березня 2017 року про дорожньо-транспортну пригоду, заяви ОСОБА_2 до ПрАТ «СГ «ТАС» про подію на виплату страхового відшкодування від 10 квітня 2017 року, акту огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 16 березня 2017 року, замовлення-наряду № 0000000781 від 10 квітня 2017 року, висновку експерта №067/17 від 05 квітня 2017 року із фототаблицею, ремонтної калькуляції №2352 від 05 квітня 2017 року, страхового акту №10339В/21/2017 від 15 травня 2017 року, встановлено, що розмір страхового відшкодування склав 125427,80 грн. (а.с. 12-39), які позивач сплатив за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу на користь ТОВ «Автоюніон Груп» згідно платіжного доручення №18256 від 16 травня 2017 року (а.с. 41).
Вказані обставини по справі ніким не оспорюються.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із неправильної кваліфікації позивачем виниклих між сторонами відносин як відшкодування шкоди в порядку регресу, а не суброгації, а тому із застосуванням норм ст. 512, 514, 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» самостійно кваліфікував відносини як відшкодування шкоди в порядку суброгації, а тому невірна нормативно-правова кваліфікація позову з боку позивача є підставою для відмови у його задоволенні. Крім того, щодо заяви позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, то оскільки у відносинах суброгації строк позовної давності починає свій відлік з моменту завдання шкоди, яким є 05 березня 2017 року, то він позивачем пропущений.
Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звернення до господарського суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
У справі, що розглядається ПАТ «Страхова група «ТАС» в якості підстави заявлених вимог позивач посилається на невідшкодування відповідачем сплаченої позивачем як страховиком за договором добровільного страхування з вини відповідачки, цивільно-правова відповідальність якої станом на час ДТП не була застрахована, потерпілій особі страхової виплати.
Правовою підставою заявлених вимог позивачем визначено, зокрема, приписи статті 27 Закону України «Про страхування» і ст. 993 ЦК України потерпілій, так і статей 1166, 1187 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Стаття 1187 ЦК України регулює питання відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц).
Судом вірно дано кваліфікацію правовідносинам сторін як суброгації, проте неправильно зроблений висновок про відмову у задоволенні позову через помилкове повідомлення позивачем та самостійну кваліфікацію як підстави позову регресу, оскільки позивачем не заявлено позовну вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Зміст позовної заяви свідчить саме про суброгацію як перехід на підставі статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Такі вимоги позивача сформульовані та обґрунтовані належними, допустимим та достатніми доказами.
Тому слушними є доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відмову у задоволенні позову через невірну нормативно-правову кваліфікацію з боку позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
У першій заяві по суті справи позивачем заявлено про поновлення йому пропущеного строку позовної давності з огляду на те, що йому стало відомо про винну в ДТП особу, яка має відповідати за теперішнім позовом, з ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року, яка набрала законної сили 11 серпня 2020 року.
Оскільки позов є обґрунтованим, то від вирішення питання щодо пропущеного строку позовної давності залежить правильне вирішення спору.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).
Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку.
Вказані правові висновки висловлені у постановах КЦС від 28.02.2018 у справі № 521/16989/13-ц, від 26.09.2018 у справі № 760/578/15-ц, від 10.07.2019 у справі № 740/2334/16-ц.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що заподіяння шкоди відбулося під час ДТП, яка мала місце 05 березня 2017 року, і саме вказане є початком перебігу строку позовної давності, проте зроблений помилковий висновок про закінчення його перебігу 05 березня 2018 року, оскільки строк позовної давності в даному випадку є загальним та становить три роки.
Отже, він сплив 05 березня 2020 року.
Натомість, із позовом позивач звернувся до суду 02 квітня 2021 року.
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно частини 5 статті 267 ЦПК України якщо суду визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідачкою в особі свого представника в першій заяві по суті справи 31 травня 2021 року заявлено про застосування строків позовної давності з посиланням на те, що протягом 2017-2018 року позивач надсилав відповідачу чисельні вимоги про необхідність сплатити суму сплаченого страхового відшкодування, погрози звернутися до суду із позовом, тому йому достеменно було відомо про винуватість відповідачки у ДТП, крім того, позивач міг звернутися до суду, в провадженні якого знаходився обвинувальний акт щодо вищезазначеного ДТП із цивільним позовом, чого зроблено не було, більш того, вказані ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року та ухвала Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у справі № 509/4247/17 не встановлюють вини відповідача, а отже позивач міг звертатися до суду із позовом, не дочікуючись вердикту у справі № 509/4247/17.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зроблено висновок, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
За таких обставин, колегія суддів погоджує доводи відповідачки щодо відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності з боку позивача, який є юридичною особою і що ніщо не перешкоджало йому звернутися із теперішнім позовом вчасно.
Тому колегія суддів відхиляє зазначені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності з огляду на їх неповажність та застосовує до спірних правовідносин сторін за заявою відповідачки ОСОБА_1 наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові.
Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову через пропуск Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» строку позовної давності.
Питання про відшкодування судових витрат не вирішується, оскільки у задоволенні позову відмовляється з інших підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

                                        п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У позові приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Дата складення повного тексту постанови – 18 квітня 2023 року.

Судді:                                                                                М.В. Назарова

                                                                                               В.В. Кострицький 

                                               Н.В. Стахова