Номер провадження: 22-ц/813/2359/23 
Справа № 523/14831/21
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,        
        за участю:
       секретаря                Хухрова С.В.,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Хаджи І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  та ОСОБА_1  – адвоката  Грабовенка Петра Івановича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси  від 16 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дяченка В.Г., у цивільній справі  за позовом  Обслуговуючого кооперативу  «Житлово-будівельний  кооператив «Південна  будівельна компанія»  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 про стягнення пайових  внесків та визнання додаткової угоди недійсною,

встановив:

18.08.2021 року Обслуговуючий кооператив  «Житлово-будівельний  кооператив «Південна  будівельна компанія»  (далі - ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 про визнання додаткової угоди від 16.11.2009 року до Пайового договору (про пайову участь в будівництві) від 02.02.2007 року, укладену між ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія» та ОСОБА_1 , недійсною з моменту укладення та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість зі сплати пайових внесків за договором 02.02.2007 року в розмірі 544 932,22 грн., що за курсом НБУ складає 68 230,67 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на порушення та недотримання процедури укладення додаткової угоди до Пайового договору (про пайову участь в будівництві), відповідно до умов якої ОСОБА_1 замінила ОСОБА_2 як сторона за договором від 02.02.2007 року, укладеного між ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія» та ОСОБА_2 № 3/07 про пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (на ділянці під будівельним номером АДРЕСА_1 , площею 9 соток), а ОСОБА_2 не сплатила пайові внески в повному обсязі та не набула права на відступлення права за вказаним договором.
Станом на теперішній час ОСОБА_1 вимагає від позивача виконання умов вищезазначеного Договору, але ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія» вважає, що ОСОБА_1 не набула такого права та Додаткова угода до пайового договору (про пайову участь у будівництві) від 02.02.3007 року № 3/07, в силу вимог закону та Пайового договору № 3/07 (про пайову участь в будівництві) є недійсною.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року позовні вимоги були задоволені частково.
Визнано додаткову угоду до Пайового договору (про пайову участь в будівництві) від 02.02.2007 року від 16.11.2009 року, укладену між ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія» та ОСОБА_1 недійсною з моменту укладення.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1, а.с.43-49).

В апеляційній скарзі представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1  – адвокат Грабовенко П.І. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. 

       Вирішуючи питання про розгляд справи за участю представниказаявника апеляційної скарги  ОСОБА_1  - адвоката Хаджи І.Д., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що про розгляд справи її учасники були належним чином повідомлені, в тому числі і представник заявників апеляційної скарги ОСОБА_3 , який проживає за місцем проживання заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 і що підтвердила в судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Хаджи І.Д. (т.1, а.с.234-236, 240-243).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як ст. 125 Конституції України, так і ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
За змістом параграфу 3 Глави 2 ЦПК України основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.
Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.
Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позов пред`являється до цивільного суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Таким чином, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ЦПК України.
Разом з тим, ст. 30 ЦПК України встановлена виключна підсудність справ.
Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним цивільним судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. У цих категоріях справ не допускається також договірна підсудність.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються загальним судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.
При цьому слід врахувати, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.
       Тлумачення ч. 1 ст. 30 ЦПК України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 13.07.1995 у справі «Толстой – Милославський» проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну «передбачений законом» сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід ЄСПЛ до тлумачення правових норм, положення ч.1 ст. 30 ЦПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі № 902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
У відповідності до положень ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також: об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
Таким чином, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

У постанові Верховного Суду у справі № 638/1988/17 від 10.04.2019 правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також до речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, то колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі № 460/4286/16-ц від 23.01.2018 та у справі № 640/16548/16-п від 16.05.2018, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370. 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як зазначалось вище, предметом позову у даній справі є визнання додаткової угоди до договору про пайову участь у будівництві - недійсною та стягнення заборгованості за цим же договором, предметом якого є будівництво житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . 

Зазначені обставини свідчать про те, що в даному випадку спірні правовідносини випливають із договору, який стосується нерухомого майна, розташованого в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, а тому колегія суддів вважає, що спір у даній справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном.

Таким чином, оскільки дана вимога стосується прав на об`єкт нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими ст. 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності. 

У відповідності до ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Разом з тим, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

?З матеріалів справи вбачається, що заявники апеляційної скарги посилались саме на порушення правил територіальної підсудності при вирішенні даного спору (а.с.63).
При цьому заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 взагалі не повідомлялась судом про час і місце судового засідання, в якому було ухвалено судове рішення, а тому колегія суддів вважає, що вона пропустила строк на подачу заяви про непідсудність справи Суворовському районному суду м. Одеси з поважних причин.

Що стосується повідомлення іншого відповідача у справі і заявника апеляційної скарги – ОСОБА_1 , то колегія суддів не вправі робити висновок про її неналежне повідомлення про час і місце судового засідання, про що вказала в суді апеляційної інстанції її представник – адвокат Хаджи І.Д., так як у відповідності до ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях, враховуючи, що на а.с. 40 є її заява про розгляд справи у її відсутність. 

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про порушення судом правил виключної підсудності і необхідності скасування ухваленого судового рішення і направлення справи до Комінтернівського районного суду Одеської області для розгляду справи за встановленою підсудністю.

Заява представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 – адвоката Хаджи І.Д., яку вона надала суду апеляційної інстанції, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (т.2, а.с.6-9), задоволенню не підлягає, так як на думку колегії суддів, справа розглянута не повноважним судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну представника ОСОБА_2  та ОСОБА_1  – адвоката Грабовенка Петра Івановича, задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2021 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Комінтернівського районного суду Одеської області за встановленою підсудністю.
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу  «Житлово-будівельний  кооператив «Південна  будівельна компанія», код ЄДРПОУ 343969, на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1702,50 (одна тисяча сімсот дві гривні 50 копійок).
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу  «Житлово-будівельний  кооператив «Південна  будівельна компанія», код ЄДРПОУ 343969, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1702,50 (одна тисяча сімсот дві гривні 50 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.04.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда

       
       Р.Д. Громік

       М.М. Драгомерецький