ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року	Львів	Справа № 380/18080/22 пров. № А/857/3521/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Чаплик І.Д. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                       в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - ГУ ПФУ в Хмельницькій області, відповідач-1), ГУ ПФУ у Львівській області (далі - ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач-2), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області №134550018496 від 11.08.2022 про відмову у призначенні йому пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058) та зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області призначити йому пенсію за віком відповідно до вказаної норми Закону №1058 з урахуванням періодів трудової діяльності, зазначених у трудовій книжці НОМЕР_1 , періодів роботи в російській федерації з 01.01.2004 по 25.10.2006, з 23.05.2007 по 30.09.2008, з 23.07.2012 по 27.05.2013, з 30.05.2013 по 08.03.2014, з 27.05.2014 по 17.02.2015, з 11.04.2016 по 15.11.2016, з 06.06.2017 по 08.11.2017 на підставі довідок про заробітну плату за періоди роботи в рф №62 від 30.09.2008, №262 від 09.11.2017 та №270 від 09.11.2017, з часу виникнення права на призначенням такої пенсії, тобто з 22.05.2022.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії. Зазначає, що позивачем не подано підтвердження про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду держави-учасниці СНД. Крім того, довідки про заробітну №270 від 09.11.2017, №62 від 30.09.2008, №262 від 09.11.2017 не підтверджені первинними документами, а тому відсутні підстави для зарахування позивачу стажу за спірні періоди.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 03.08.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058.
Відповідно до п.4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Хмельницькій області було визначено як структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.
Рішенням №134550018496 від 11.08.2022 ГУ ПФУ в Хмельницькій області відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що його страховий стаж становить 21 рік 6 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії при досягненні 60 річного віку. 
За змістом оспорюваного рішення, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.08.1980, оскільки на першій сторінці у графі “Дата народження” зазначено лише рік народження, а також періоди роботи в рф з 01.01.2004 по 25.10.2006, з 23.05.2007 по 30.09.2008, з 23.07.2012 по 27.05.2013, з 30.05.2013 по 08.03.2014, з 27.05.2014 по 17.02.2015, з 11.04.2016 по 15.11.2016, з 06.06.2017 по 08.11.2017, з причини відсутності підтвердження про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду держави-учасниці СНД. Також в рішенні зазначено, що довідки №62 від 30.09.2008, №262 від 09.11.2017 та №270 від 09.11.2017 не підтверджені первинними документами.
Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення особових документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. При цьому, чинним законодавством України передбачено право органів Пенсійного фонду при призначення (перерахунку) пенсії перевіряти обгрунтованість видачі документів та достовірність поданих відомостей. Стосовно не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача у рф, суд зазначив, що під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж та заробітна плата, набуті ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території рф. Також, зазначив, що відповідачами жодним чином не доведено того факту, що роботодавцями не здійснювались відповідні відрахування із заробітної плати позивача під час його роботи у рф за спірні періоди. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом №1058-IV.
Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.2 ст.24 Закону №1058).
Згідно ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною першою статті 4 Закону №1058 визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, зокрема, з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно ч.3, 4 ст.1 Закону України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788), пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Згідно ст.72 Закону №1788, при обчисленні середньомісячного заробітку працівникам за роботу за межами України враховується заробітна плата, яку вони одержували перед виїздом (статті 64-67), або за їх вибором заробіток, що визначається відповідно до статті 73 цього Закону, а за умови сплати в цей період внесків до Пенсійного фонду України - на загальних підставах.
Відповідно до п.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Дана Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлено чи буде встановлено законодавством держав - учасниць Угоди (крім пенсій, охоплених спеціальними системами пенсійного забезпечення).
Статтею 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цією Угодою. Розмір пенсії за Угодою обчислюють із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Відповідно до статті 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав - учасниць Співдружності незалежних держав і держав, які входили до складу колишнього СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ “Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн” від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Частиною другою статті 4 Угоди “Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів” від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність, пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Також, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю, ст.62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Колегія суддів зазначає, що за результатами розгляду документів, доданих позивачем до заяви про призначення пенсії, до його страхового стажу зараховано не всі періоди роботи, зокрема, періоди роботи з 01.08.2002 по 25.10.2006, з 23.05.2007 по 30.09.2008, з 23.07.2012 по 27.05.2013, з 30.05.2013 по 08.03.2014, з 27.05.2014 по 17.02.2015, з 11.04.2016 по 15.11.2016, з 06.06.2017 по 08.11.2017, коли позивач працював на території рф.
При цьому, колегія суддів вважає такі дії пенсійного органу протиправними, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що при зверненні до відповідача за призначенням пенсії, на підтвердження трудового стажу разом із заявою про призначення пенсії позивач надав довідки про заробітну плату (дохід) за періоди роботи в рф №62 від 30.09.2008, №262 від 09.11.2017 та №270 від 09.11.2017, які видані на підставі особових рахунків позивача з помісячним розшифруванням за спірні періоди, що свідчить про їх відповідність вимогам Порядку №22-1. 
Крім того, відповідно до записів трудової книжки, позивач у період з 01.09.1979 по 14.07.1980 навчався в Технічному училищі №56 м. Львова, про що видано атестат №6734, з 22.07.1980 по 28.10.1980 працював у Львівському заводі ім. Леніна, з 10.11.1980 по 27.10.1982 проходив строкову військову службу у Збройних силах, з 07.02.1983 по 16.05.1983 працював у Спеціалізованому ремонтно-будівельному управлінні “Львівліфт”, з 26.04.1984 по 18.09.1984 у Львівській філії “Укргіінгіз”.
При цьому, відповідачем не доведено, що дані трудової книжки містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для не зарахування спірних періодів роботи позивача до його страхового стажу.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що наявність на першій сторінці трудової книжки неповної дати народження позивача (зазначення лише року народження), не спростовує наявності та правового значення записів трудової книжки та не свідчить про їх недійсність.
Крім того, записи трудової книжки містять усі необхідні відомості, передбачені Інструкцією №58, скріплені підписами відповідальних осіб та печатками відповідних підприємств, містять посилання на номери та дати наказів про прийняття та звільнення з роботи, а відтак трудова книжка позивача у цій частині підтверджує відповідні періоди його трудової діяльності для включення їх до загального (страхового) стажу.
Більше того, належність трудової книжки позивачу підтверджується атестатом про навчання у Львівському технічному училищі №56, виданим 16.07.1980 за №6734.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що матеріалами справи підтверджено стаж роботи позивача за спірні періоди.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача у рф, оскільки записами трудових книжок позивача НОМЕР_2 та НОМЕР_3 підтверджується період його роботи з 01.08.2002 по 25.10.2006, з 23.05.2007 по 30.09.2008, з 23.07.2012 по 27.05.2013, з 30.05.2013 по 08.03.2014, з 27.05.2014 по 17.02.2015, з 11.04.2016 по 15.11.2016, з 06.06.2017 по 08.11.2017 на території рф. 
При цьому, згідно п.4.3 Порядку №22-1, рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії, приймається без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Суд першої інстанції вірно не врахував доводи відповідача про те, що обов`язковою умовою для зарахування періодів роботи до страхового стажу позивача є необхідність сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, оскільки в спірному випадку при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу встановлені інші правила, ніж ті, які визначені ст.ст.24, 26 Закону №1058.
Відповідно до п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів працівник сервісного центру : реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних системах та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповіді органу, який веде відповідний інформаційний реєстр.
Право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (п.4.7 Порядку №22-1).
Отже, до компетенції органу Пенсійного фонду України входить перевірка належного оформлення поданих документів та за наявності розбіжностей у таких, пенсійний орган уповноважений вчинити дії щодо здійснення перевірки таких документів.
Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а його сумніви щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2020 по справі №291/99/17.
Також, у постанові Верховного Суду від 12.04.2021 по справі №219/4550/17 суд дійшов висновку, що надана позивачем довідка містила посилання на особові рахунки, як на первинні документи, на підставі яких вона видана, підприємство яке її видало на той час перебувало на обліку, а тому у відповідача були відсутні підстави для проведення перевірки поданої довідки.
Зі змістом вищевказаних довідок, такі видані ООО “Запсибинтерстрой” та ООО “Сургутинтерстрой” на підставі особових рахунків. 
При цьому, зазначені довідки завірені печаткою вказаного товариства, містять відомості про фактичну суму заробітної плати позивача за спірні роки.
Відповідачами не доведено того факту, що роботодавцями не здійснювались відповідні відрахування із заробітної плати позивача під час його роботи у рф у період з 01.08.2002 по 25.10.2006, з 23.05.2007 по 30.09.2008, з 23.07.2012 по 27.05.2013, з 30.05.2013 по 08.03.2014, з 27.05.2014 по 17.02.2015, з 11.04.2016 по 15.11.2016, з 06.06.2017 по 08.11.2017.
Водночас, колегія суддів зазначає, що зібрані та подані позивачем документи до органів пенсійного фонду для призначення пенсії відповідають записам наданої трудової книжки та не містять між собою жодних протиріч чи розбіжностей.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним оспорюваного рішення та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону №1058, з урахуванням спірних періодів роботи згідно трудової книжки та описаних вище періодів роботи в рф на підставі вищевказаних довідок про заробітну плату за періоди роботи в рф, з часу виникнення права на призначенням такої пенсії з 22.05.2022.
Також колегією суддів ураховано, що позивач позбавлений можливості збирати та додавати додаткові докази, з урахуванням обставин, за яких на території України має місце військова агресія рф з 24.02.2022.
В умовах військового стану, перекладання відповідачем тягаря по збиранню доказів, для визначення його права на пенсію суперечить загальновизнаному принципу верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.
Відповідно до п.п.13, п.4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014 саме на Пенсійний фонд України (а не визначеного громадянина, який претендує на призначення йому пенсії) покладено  виконання зобов`язань, узятих за міжнародними договорами України з питань, що належать до його компетенції  в тому числі і щодо виконання Угоди між Урядом України і Урядом рф про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14.01.1993 та Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13.03.1992, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 по справі №812/292/18 вказала, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019, прийнятій за результатами перегляду рішення у зразковій справі №822/524/18 з посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, дійшла висновку, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових “прогалин” щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року по справі №380/18080/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук