ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року	Львів	Справа № 380/14675/22 пров. № А/857/16149/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року (прийняту у м. Львові суддею Хомою О.П.) про повернення позовної заяви у справі № 380/14675/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

                                                         В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з цим позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування йому індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, з урахуванням березня 2014 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, з урахуванням січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін, виплату провести із урахуванням виплачених НОМЕР_2 прикордонним законом Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) сум.

Ухвалою Львівського адміністративного суду від 24.10.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки позовна заява подана після закінчення місячного строку встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

01.11.2022 позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що станом на час виникнення у особи права на отримання спірних виплат була чинна редакція статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), яка не обмежувала строки звернення до суду з позовами про стягнення належної працівнику заробітної плати. А в розрізі тих змін, які внесенні в статтю 233 КЗпП Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 (далі – Закон № 2352-ІХ), позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки звернувся до суду в межах тримісячного строку з дня наступного після набрання відповідним Законом № 2352-ІХ чинності.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив ОСОБА_1 , який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У доводах апеляційної скарги вказує, що на час звільнення позивача з військової служби у запас відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці з вимогами про стягнення заробітної плати не обмежувалося будь-яким строком, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 (далі – Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022, не передбачено положень які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга належить до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
За змістом частини першої, другої статті 123 КАС у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що частиною п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Таким чином, встановленим строком для звернення до суду із заявленими позовними вимогами суд першої інстанції визнав місячний строк, що передбачений нормами частини п`ятої статті 122 КАС України та дійшов висновку, що розглядуваний позов подано після закінчення строків, встановлених законодавством. Зазначив, що у цьому випадку, підлягає застосуванню частина п`ята статті 122 КАС України, як спеціальна норма, тому посилання позивача на загальні норми КЗпП підлягають відхиленню.
У зв`язку із тим, що суд не встановив переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав, тому не визнав поважними вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом. 

Аналізуючи мотиви, з яких виходив суд першої інстанції повертаючи позовну заяву, апеляційний суд звертає увагу на таке.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Державній прикордонній службі.
Згідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.08.2021 № 437-ОС, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (у відставку).
Відповідно до витягу наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20.08.2021 № 325-ОС, позивача з 13.09.2021 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Предметом позову у цій справі є поведінка відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, з урахуванням січня 2018 року як місяця для обчислення споживчих цін.

У постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 620/1892/19, від 05.02.2020 у справі № 825/565/17 зазначено, що індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до абзацу першого статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Частиною другою статті 233 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Конституційний Суд України при тлумаченні норми статті 233 КЗпП виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Відтак, строки звернення до суду із позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення та його складових частин з початку виникнення у позивача права на обрахування сум грошового забезпечення та до моменту звільнення не застосовуються.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що вказаний спір є спором з приводу прийняття, проходження та звільнення з військової служби є помилковим, з огляду на те, що спірним у цій справі є розміри грошового забезпечення, а застосування місячного строку передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС до спірних відносин є безпідставним.
Тому, висновки суду першої інстанції щодо необхідності залишення вказаної позовної заяви без руху з підстав пропуску строку звернення до суду з позовом встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС є необґрунтованими та прийнятими без належного дослідження обставин справи, змісту позову та позовних вимог, з порушенням відповідних процесуальних норм.

Щодо доцільності застосування до спірних відносин змін, що внесенні Законом № 2352-IX, до зокрема статті 233 КЗпП, апеляційний суд зазначає таке.

Частинами першою і другою статті 233 КЗпП, які викладені в новій редакції, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Проте, Закон № 2352-ІХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.
При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

За таких умов відсутні підстави для застосування змін, внесених згідно Закону № 2352-IX до приписів статті 233 КЗпП, які набрали чинності з 19.07.2022.

Окрім цього, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, встановлений КМУ.

З огляду на викладене, в суду першої інстанції були відсутніми достатні і належні підстави для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. 
В рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв?язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції надто формально підійшов до вирішення питання щодо прийняття до розгляду позовної заяви, а тому, на думку апеляційного суду, помилково повернув позовну заяву позивачу, позбавивши його, таким чином, права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року про повернення позовної заяви у справі № 380/14675/22 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин