14.02.23
22-ц/812/68/23
Єдиний номер справи 475/419/22 
Провадження 22-ц812/68/23                         Головуючий по 1 інстанції Кривенко О.В. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

14 лютого 2023р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О. 

секретар судового засідання – Біляєва В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2022р. 

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, 

встановила:

У травні 2022р. ОСОБА_3 пред`явив в інтересах ОСОБА_2 позов до ОСОБА_4 про стягнення 364572 грн. боргу за договорами позики.
Позивач зазначав, що уклав з відповідачкою 26.03.2021р., 19.05.2021р., 30.12.2021р. договори позики за якими передав грошові кошти у розмірі гривневого еквіваленту відповідно 2356 дол. США, 7320 дол. США, 3900 дол. США., які позивачка зобов`язалась повертати щомісячними платежами, але свої зобов`язання виконала частково, а саме повернула лише 342 дол. США за першим договором та 770 дол. США – за другим.
Посилаючись на те, що відповідачка не виконує зобов`язання відповідно до встановлених графіків, позивач просив стягнути всю суму боргу достроково.
Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2022р. позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 364572 грн. боргу за договорами позики від 26.03.2021р., 19.05.2021р., 30.12.2021р.
В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на незаконність рішення суду, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Виходячи з правил закріплених в ч.1 ст.1049 ЦК за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 26 березня 2021р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики № 26/03-2021, за умовами якого передав їй у власність 65873,76 грн., що за обумовленим сторонами курсом (1 дол. США = 27,96 грн.), на день укладення цього Договору еквівалентно 2356 дол. США, а остання зобов`язалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що еквівалентно 2356 дол. до 26.03.2022р. щомісячними платежами згідно графіку.
На виконання цього правочину відповідачка сплатила позивачеві суму еквівалентну 342 дол. США. 
19 травня 2021р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики № 19/05-2021, за умовами якого передав їй у власність 202032 грн., що за обумовленим сторонами курсом (1 дол. США = 27,6 грн.), на день укладення цього Договору еквівалентно 7320 дол. США, а остання зобов`язалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що еквівалентно 7320 дол. до 19.05.2022р. щомісячними платежами згідно графіку.
На виконання цього правочину відповідачка сплатила позивачеві суму еквівалентну 770 дол. США.
30 грудня 2021р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики № 30/12-2021, за умовами якого передав їй у власність 106548 грн., що за обумовленим сторонами курсом (1 дол. США = 27,32 грн.), на день укладення цього Договору еквівалентно 3900 дол. США, а остання зобов`язалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що еквівалентно 3900 дол. до 30.12.2022р. щомісячними платежами згідно графіку.
Суд, вирішуючи спір, оцінивши належним чином надані позивачем докази, надавши їм належну правову оцінку з урахуванням наведених норм права, дійшов правильного висновку, що між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини на підставі укладених ними договорів позики, за яким позивач передав у борг відповідачці грошові кошти, що підтверджується письмовими договорами, підписаними сторонами.
Також судом встановлено, що відповідачка зобов`язання за договорами виконувала неналежним чином, щомісячні платежі в обумовлений договорами строк не повертала.
Факт отримання грошових сум, а також розрахунок заборгованості за договорами відповідачка ні в суді першої інстанції, ні при подачі апеляційної інстанції не спростовувала.
Проте в поданій до апеляційного суду письмовій заяві від 03 лютого 2022р. відповідачка почала змінювати свою позицію щодо отримання грошових коштів від позивача. Однак ці твердження відповідачки суперечать положенням п.2.1. договорів позики, відповідно до яких передача суми позики здійснюється під час підписання договорів позики, а також твердженням самої ж відповідачки в апеляційній скарзі в якій вона неодноразово підтверджувала отримання коштів від позивача. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК).
Згідно з положеннями ст.ст.526,530 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов`язанням.
Відповідно до ст.525 ЦК недопустима одностороння відмова від виконання зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або законом.
       Враховуючи те, що позичальником за договорами позики зобов`язання щодо повернення боргу належним чином не виконані, суд дійшов до вірного висновку про наявність підстав, передбачених ст.ст.611,610 ЦК вважати ці зобов`язання порушеними відповідачкою та вірно застосував правові наслідки встановлені договорами та законом, який регулює позикові зобов`язання. 
       Аргументи в апеляційній скарзі щодо нікчемності договорів позики є безпідставними, тому що укладання такого виду правочину для фізичної особи в якості позикодавця не заборонено актами цивільного законодавства і відповідно відсутня вказівка в законі про його недійсність (ч.2 ст.215 ЦК).
       Посилання в апеляційній скарзі на невдале використання коштів отриманих від позивача з огляду на положення ст.617 ЦК не знімає відповідальності за порушення умов договорів по поверненню позики. До того ж жодних умов щодо розподілу ризиків з позивачем від діяльності відповідачки цими договорами не передбачено. 
Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2022р. – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2023р.

Головуючий:                         Судді: