КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                         
єдиний унікальний номер справи: №363/3864/20
номер провадження №22-ц/824/344/2022

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
            23 серпня  2022 року                                                                                     м. Київ
 
            Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                              судді - доповідача                              Білич І.М.
                            суддів                                                 Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
                               при секретарі                                    Мельник Ю.О.
                               за участю: 
                                                представника позивача       ОСОБА_1 
             представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3                               
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Сібірцевої Олени Сергіївни, яка діє в інетерсах ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Котлярова І.Ю.,
у цивільній справі № 363/3864/2020 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал-Пласт» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, -
 
встановила:
 
У жовтні 2020 року представник ТОВ «Метал-Пласт» звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , за результатами розгляду  якого просив розірвати договір купівлі-продажу, укладений 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» та ОСОБА_4 , визнати  за позивачем право власності на ангар з металу, зазначений в плані літерою «А», загальною площею 533,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також зобов'язати ОСОБА_4 повернути ТОВ «Метал-Пласт» вищевказаний ангар.
В обґрунтування заявлених вимог зазначаючи, що між ТОВ «Метал-Пласт», як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем 01 червня 2009 року  укладено договір купівлі-продажу за умовами п.1. якого, у власність покупця передано ангар з металу, зазначений в плані літерою «А», загальною площею 533,1 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . При цьому відповідач як покупець зобов`язувався сплатити за нього грошову суму. Згідно п. 5 договору купівлі-продажу від 01 червня 2009 року зазначено, що цей продаж вчинено за 318 126 грн., які покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця до 01 липня 2009 року. За приписами п. 7 договору сторони погодили, що передача ангару від продавця до покупця здійснюється в день укладення даного договору шляхом звільнення приміщення. У визначений договором строк ОСОБА_4 свого обов`язку щодо оплати не виконав, проте на письмові вимоги позивача просив відтермінувати строк оплати спочатку до 31 грудня 2014 року, а потім до 31 грудня 2018 року по сплаті боргу. Позивач погоджувався та приймав прохання відповідача щодо розстрочення платежу, проте станом на 31 грудня 2018 року ОСОБА_4 оплату за договором купівлі-продажу не здійснив. На момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 був засновником позивача ТОВ «Метал-Пласт», з огляду на, що саме ним фактично приймались рішення щодо погодження відтермінування строків оплати коштів за договором. На початку 2019 року ОСОБА_4 вийшов зі складу засновників товариства, а відтак новий засновник провівши перевірку активів виявив факт несплати грошових коштів по договору купівлі-продажу від 01 червня 2009 року, після чого 15 березня 2019 позивач звернувся з позовом до суду про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав того, що ОСОБА_4 ввів позивача в оману. 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Метал-Пласт» до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено з підстав  обрання позивачем  невірного способу захисту.
 
Тому звертаючись з даним позовом, зважаючи на те, що між позивачем та ОСОБА_4 існувало зобов`язання, а відтак невиконання зобов`язання дає позивачу право на судовий захист та відновлення порушеного майнового права шляхом розірвання договору купівлі-продажу, з підстав того, що позивач не отримав того, на що сподівався при укладенні договору - грошових коштів, які виражають вартість товару, позивач просив задовольнити заявлені вимоги. 
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року позов задоволено.
Розірвано договір купівлі-продажу, укладений 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт»  та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрований за № 1211.
Визнано за ТОВ «Метал-Пласт» право власності на ангар з металу, зазначений в плані літерою «А», загальною площею 533, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_4 повернути ТОВ «Метал-Пласт» ангар з металу, зазначений в плані літерою «А», загальною площею 533, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Сібірцева О.С. посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила суд рішення скасувати та ухвалити нове, за яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції не взято до уваги наявність спору про поділ майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , до переліку якого входить спірний ангар. Крім того, на думку скаржника даний позов має штучний характер, що направлений виключно на зменшення прав ОСОБА_2 у частині поділу спільної сумісної власності подружжя. Вказані обставини були також встановлені у рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року, проте суд першої інстанції не взяв їх до уваги.
Також у договорі купівлі-продажу ангару від 01 червня 2009 року зазначено, що грошові кошти покупець зобов'язується сплатити на рахунок продавця до 01 липня 2009 року, при цьому до даного договору не вносилися зміни чи доповнення. Відтак, факт не виконання зобов'язань за правочином при набутті майна не підтверджений жодними належними доказами.
 
10 лютого 2022 року до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому представник ТОВ «Метал-Пласт» заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просив залишити його без змін.
 
У судовому засіданні  представник ОСОБА_2 - адвокат Сібірцева О.С.підтримала апеляційну скаргу та просила  її задовольнити з наведених в ній підстав.
Представник ТОВ «Метал-Пласт» заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на  її безпідставність та необґрунтованість.
ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з`явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.
Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за  його відсутності виходячи з положень ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задволенню, виходячи з наступного.
 
Так судом при розгляді справи встановлено, що 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» в особі директора ОСОБА_5 (продавець) та  ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1211.
Згідно п.1 за цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти ангар, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1  та сплатити за нього обумовлену грошову суму.
Цей продаж вчинено за 318 126 грн., які покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця з дня підписання цього договору до 01 липня 2009 року - п.5 договору.
06 липня 2009 року директором ТОВ «Метал-Пласт» ОСОБА_5 за вих. № 06-07/2009 направлено ОСОБА_4 лист про проведення повного розрахунку за придбаний ангар.
17 серпня 2009 року  ОСОБА_4 направив лист ТОВ «Метал-Пласт», у якому просив відстрочити розрахунок за ангар до 31 грудня 2014 року.
19 січня 2015 року директором ТОВ «Метал-Пласт» ОСОБА_5 за вих. № 19-01/2015 повторно направлено  ОСОБА_4 лист про проведення повного розрахунку за придбаний ангар.
26 січня 2015 року  ОСОБА_4  вернувся з листом до ТОВ «Метал-Пласт»  та просив відстрочити розрахунок за ангар до 31 грудня 2018 року.
01 лютого 2019 року на загальних зборах учасників ТОВ «Метал-Пласт» було  прийнято рішення про звільнення з посади директора товариства  ОСОБА_5 та призначення на цю посаду  ОСОБА_1 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією протоколу № 1 загальних зборів учасників товариства.
Відомості про зміну керівника ТОВ «Метал-Пласт» 04лютого 2019 року внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що в повній мірі узгоджується з даними витягу № 1006600261 сформованим станом на 04 травня 2020 року.
 Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23288281 від 14 липня 2009 року ангар, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що   ОСОБА_4 не виконані умови договору купівлі-продажу щодо своєчасності проведення розрахунку, що є істотним порушенням стороною умов договору. Несплата грошових коштів за придбання ангару по своїй правовій природі носить характер істотного порушення умов договору, що спричинило значну шкоду другій стороні та виражається у неотриманні відповідних грошових коштів, що спричинило значну шкоду другій стороні та виражається у  неотриманні відповідних грошових коштів за придбане майно у розмірі  318 126 грн. Сам факт реєстрації права власності на ангар, не може свідчити про те, що його набуто у правомірний спосіб визначений законом, оскільки зобов'язання за правочином при набутті майна ним не виконано, а відтак його право власності є опорюваним.
Задовольняючи позовні вимоги  позивача в частині  визнання за ним права власності на нерухоме майно - ангар, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 суд  виходив з доведеності вимог позивача щодо розірвання договору з підстав  істотного порушення відповідачем умов договору, положень ст.346 ЦК України та беручи до уваги витяг  про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23288281 від 14 липня 2009 року, відповідно до якого право власності  на ангар на час постановлення судового рішення зареєстровано  за ОСОБА_4 .
 
             Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та наявні в матеріалах справи докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
            Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
              Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
   Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині відсутності підтвердження в ході розгляду справи належними доказами  факту не виконання відповідачем зобов'язань за правочином при набутті майна, не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах діючого законодавства.
 
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з ч.ч.1,2ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України.
Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України).
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати». Тобто, йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво). Вирішальне значення для застосування положення частини другої ст.651 ЦК України має перш-за все встановлення факту невиконання однією із сторін умов договору, а вже потім вирішення питання щодо співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Разом з тим, необхідно врахувати й те, що згідно з ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За правилами ч.ч. 1-3 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. 
 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, у договорі купівлі-продажу від 01 червня 2009 року сторони погодили ціну за якою було  вчинено продаж ангару - 318 126 грн., які покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця до 01 липня 2009 року. Крім того, сторонами було погоджено відтермінування виконання умов договору купівлі-продажу, щодо сплати коштів, шляхом направлення відповідних листів. А, відтак відсутні підстави вважати що сторонами договору порушено п.13 щодо нотаріального посвідчення усіх змін та доповнень до договору, оскільки зазначені обставини здійснювалися за погодженням обох сторін. Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 не заперечує факту не виконання умов договору щодо оплати, так як розрахунок за придбане майно з його сторони проведено не було.
 
Вказане порушення ОСОБА_6 договору купівлі - продажу є істотним порушенням, оскільки позивач під час укладення договору розраховував на отримання вартості відчужуваного ангару у повному розмірі й не мав наміру передавати у власність покупця ангар безоплатно, чи за частину її вартості. Тобто, позивач позбавився як майна так і коштів за майно, на отримання яких розраховував при укладанні договору від 01 червня 2009 року, що є істотним порушення договору та є підставою для його розірвання.
 
 Щодо доводів апеляційної скарги,  в частині безпідставного не взяття судом першої інстанції до уваги доводів третьої особи по справі стосовно належності вказаного  нерухомого майна (ангар) до спільної сумісності власності подружжя, то колегія суддів вважає, що вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.
Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
 В  ході розгляду справи  відповідач визнав позовні вимоги,  вказуючи, що кошти за умовами договору ним сплачені не були.
 Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сам факт реєстрації за ОСОБА_4 права власності на ангар, не може свідчити про те, що його набуто відповідачем правомірно у спосіб визначений законом.
Вказуючи, що нерухоме майно, яке було придбано відповідачем за умовами договору купівлі-продажу укладеного з відповідачем, після його купівлі  набуло статусу спільного сумісного майна подружжя, так як було набуто в шлюбі, третя особа  належних та допустимих доказів  у розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України суду не надала.

Наданий до суду в ході апеляційного розгляду договір про поділ майна подружжя від 19 жовтня 2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі  за № 8-616, за п.2.1 якого, сторони здійснили поділ ангару, по частині за кожним, а також ухвала Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року  у відповідності до якої позовну заяву  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ  майна подружжя було залишено без розгляду, зустрічну  позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, залишено без розгляду - не можуть бути підставою для скасування судового рішення. З урахуванням того, що  були складені, посвідчені  та постановлені вже після оскаржуваного судового рішення.
В той час як  у відповідності до положень ст.367 ЦПК України, суд  апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами  та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ( а.с. 243- 255).
 
Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині того, що  даний спір має очевидний штучний характер, який направлено виключно на зменшення її прав в частині поділу спільної сумісної власності подружжя. Так як позивач та відповідач діяли спільно для досягнення інтересів у межах штучно ініційованого спору для виведення спільної сумісної власності із переліку майна, що підлягає поділу за наявним судовим спором.
Так як у відповідності до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених обставин.
 
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги положення ч. 4 ст. 81 ЦПК України, за яким при постановленні оскаржуваного рішення обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, на думку колегії суддів, також не свідчить про неправомірність висновків суду які вказували на необхідність скасування судового рішення. 
У ході розгляду справи до матеріалів  було надано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року у цивільній справі №363/744/19, в якому серед іншого судом першої інстанції вказується «слушними є також доводи представника третьої особи про штучний характер цього спору, який має на меті обмежити її права та інтереси щодо прав на спільне сумісне майно подружжя, ознаки чого достатньо вбачаються зі спірних правовідносин і матеріалів справи.»
 Так  як, по - перше, даним рішенням не було встановлено факт витрачання спільних сумісних коштів подружжя для придбання майна (ангар), або докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 сплачено на користь ТОВ «Метал-Пласт» кошти, за переданий йому у власність ангар та набуто його правомірно у відповідності до вимог закону. 
  Крім того, обставини на які посилається скаржник були встановлені при розгляді справи,  за вимогою про розірвання договору купівлі-продажу з посиланням на положення ст.ст. 203, 230 ЦК України, в той час як даний спір  заявлено до розгляду з інших правових підстав.
   Слід зазначити, що  в своєму рішення  суд з пояснень відповідача ОСОБА_4 встановив, що «останній переслідував мету, будучи співзасновником ТОВ «Метал-Пласт», змінити тільки власника спірного ангару, переоформити з товариства на себе це майно і такий правочин не потребував би сплати коштів» (а.с.144). Тобто, це є ще одним підтвердженням  того, що відповідачем не були сплачені кошти за договором купівлі-продажу ангару ні як на час його укладення, ні на час звернення позивача до суду. Протягом всього цього часу відповідач та третя особа перебували в шлюбі. Відтак, не понесли  своїх спільних витрат (коштів ) на його придбання.
 
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про застовування строків позовної давності з огляду на наступне. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що для цілей застосування ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (ч.1ст.48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Як вбачається з матеріалів справи вимоги ТОВ «МЕТАЛ-ПЛАСТ» пред`явлено виключно до ОСОБА_4 . При цьому,  ОСОБА_4 не заявляв про сплив позовної давності щодо пред`явлених до нього вимог, а навпаки їх визнав. Отже, з огляду на викладене, суд суд першої інстанції дійшов обгрунованого висновку про відсутність підстав для застосування приписів про позовну давністю до вимог, заявлених до ОСОБА_4 , а тому доводи ОСОБА_2 про сплив позовної давності до цих вимог є необґрунтованими.
 
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із її поясненнями на обґрунтування своїх заперечень щодо пред`явленого позову, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися. 
Отже, ухвалюючи рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. 
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з  зазначених вище підстав.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
 
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
постановила:
 
Апеляційну скаргу адвоката Сібірцевої Олени Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного  тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 січня 2023 року.

           Суддя - доповідач:
 
Судді: