Постанова
Іменем України 
16 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 452/18/20
провадження № 51-3537 км 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора         ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 12019140290000927 за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України.
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня     2022 року ОСОБА_9 засуджено за ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_9  на користь ОСОБА_7 383 867,65 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 21 березня          2019 року приблизно о 19:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 19 квітня           2018 року будучи власником автомобіля «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_2 , тобто особою, відповідальною за експлуатацію цього транспортного засобу, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_10 не має права керування транспортними засобами, оскільки не має посвідчення водія, та перебуває у стані алкогольного сп`яніння, добровільно допустив останнього до керування належного йому автомобіля. У подальшому, ОСОБА_10       21 березня 2019 року приблизно о 19:45 на автодорозі Нижанковичі-Самбір-Дрогобич-Стрий на ділянці між с. Дубрівка та м. Самбір Львівської області допустив зіткнення керованого ним автомобіля «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_2 , в салоні якого у якості пасажира перебував ОСОБА_9 , із автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 задоволено, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задоволено частково.
Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року в частині призначеного ОСОБА_9 покарання змінено.
Виключено з резолютивної частини вироку посилання суду на застосування щодо ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.
Постановлено вважати ОСОБА_9 засудженим за ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, визначених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах, які є аналогічними за своїми доводами, прокурор            ОСОБА_6 та представник потерпілого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не погоджуються з ухвалою апеляційного суду, ставлять питання про її скасування і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_9 та кваліфікації його дій, стверджують, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про можливість звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог зазначають, що, застосовуючи до ОСОБА_9 положення ст. 75 КК України, апеляційний суд безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання засудженому, його щире каяття, оскільки ОСОБА_9 не висловлював жодних доводів, міркувань та висновків щодо критичної оцінки своєї протиправної поведінки, заходів для відшкодування завданих злочином збитків не вживав. Крім того, обґрунтовуючи свої висновки про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання, суд апеляційної інстанції не достатньо врахував тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, а також наявність обставини, що обтяжує покарання засудженому, а саме вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. Вважають, що апеляційний суд безпідставно врахував факт перебування на утриманні ОСОБА_9 бабусі похилого віку, матері інваліда ІІІ групи та дружини, оскільки останні мають самостійний дохід, тоді як ОСОБА_9 ніде не працевлаштований. Більше того, на час апеляційного розгляду ОСОБА_9 був розлучений, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Крім того, звертають увагу, що апеляційний суд необґрунтовано врахував стан здоров`я засудженого, оскільки ОСОБА_9 лікується від травм, отриманих саме під час дорожньо-транспортної пригоди, тобто від наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, що не є переконливим аргументом для його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Також поза увагою апеляційного суду залишився факт притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП. При цьому звертають увагу, що апеляційний суд, вказуючи про можливість виправлення ОСОБА_9 без реального відбування покарання, тобто, дійшовши протилежного висновку ніж суд першої інстанції, безпосередньо не досліджував доказів на підтвердження зазначених обставин, чим порушив вимоги статей 23, 404 КПК України. З огляду на викладене, вважають, що ухвала апеляційного суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а тому така ухвала підлягає скасуванню.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_12 просили таку скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційні скарги прокурора та представника потерпілого, просила ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, й правильність кваліфікації його дій, а також висновки суду щодо вирішення цивільного позову у касаційних скаргах не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі прокурор та представник потерпілого вказують, що, звільняючи ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, апеляційний суд належним чином не врахував характер та тяжкість вчиненого ним злочину, а також його особу.
Зокрема, прокурор та представник потерпілого зазначають про відсутність у засудженого щирого каяття, оскільки він не вжив заходів для відшкодування заподіяної злочином шкоди. Зауважують, що перебування на утриманні           ОСОБА_9 бабусі, матері та дружини не підтверджується матеріалами кримінального провадження, а на час апеляційного розгляду ОСОБА_9 був розлучений.
Крім того, звертають увагу, що ОСОБА_9 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а незадовільний стан його здоров`я пов`язаний з лікуванням від наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення.
До того ж зауважують, що апеляційний суд, вказуючи про наявність підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, дійшов протилежного висновку ніж суд першої інстанції, при цьому безпосередньо доказів у судовому засіданні не досліджував.
З огляду на викладене стверджують, що висновки апеляційного суду про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції його від суспільства не відповідають тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
Такі доводи прокурора та представника потерпілого, що викладені в касаційних скаргах, колегія суддів вважає слушними з огляду на наступне.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_9 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставин, які б пом`якшували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
З огляду на викладене, а також враховуючи позицію потерпілого щодо призначення ОСОБА_9 реального покарання, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився із зазначеними висновками місцевого суду та вказав, що за вказаних обставин призначене покарання ОСОБА_9 за ст. 287 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки є обґрунтованим.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів, та вважає, що призначене засудженому ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. З огляду на вимоги ст. 50 КК України покарання узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції його від суспільства, та звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Крім того, згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора та представника потерпілого про те, що апеляційний суд, порушив вимоги статей 23, 404 КПК України.
Як зазначають у своїх касаційних скаргах прокурор та представник потерпілого, у контексті ст. 404 КПК України наявність підстав для скасування або зміни вироку зобов`язує апеляційний суд дослідити докази з дотриманням засад безпосередності у тому випадку, коли він надає їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції.
Вказані обставини стосуються випадків, коли апеляційний суд дає протилежну оцінку доказам, які впливають на доведеність винуватості особи у вчиненні злочину та правильної кваліфікації його дій. Тоді як у цьому кримінальному провадженні документи, про недослідження яких вказують прокурор та представник потерпілого, долучені як відомості, що характеризують особу ОСОБА_9 , та оцінені судом в нарадчій кімнаті під час постановлення рішення по суті.
Вказані вище документи були долучені стороною захисту під час апеляційного розгляду, у якому брали участь у тому числі прокурор ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 .
З огляду на викладене під час касаційного розгляду колегією суддів не встановлено порушень вимог статей 23, 404 КПК України, про що зазначають прокурор та представник потерпілого у своїх касаційних скаргах.
Разом з тим, обґрунтовуючи свої висновки про можливість застосування щодо ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначив, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 визнав свою вину у повному обсязі та щиро розкаявся, є особою молодого віку, на даний час хворіє, одружений, має на утриманні дружину, яка не працює, малолітнього сина 2020 року народження, непрацюючих бабусю та матір інваліда ІІІ групи, 1942 та 1961 років народження відповідно.
Зазначене апеляційним судом визнано як обставини, що пом`якшують покарання засудженому ОСОБА_9 , та дають підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
На переконання колегії суддів, такі висновки апеляційного суду є необґрунтованими.
Так, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та представника потерпілого про необґрунтованість висновків апеляційного суду щодо наявності у ОСОБА_9 щирого каяття.
Суд першої інстанції у вироку вказав, що ОСОБА_9 не в повному обсязі усвідомив суть вчиненого ним злочину, у своїх діях не розкаявся, заподіяну шкоду не відшкодував.
Переглядаючи вирок суду, апеляційний суд у своїй ухвалі констатував, що      ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду визнав свою вину та щиро розкаявся.
Поняття «щире каяття» не може обмежуватися лише визнанням вини обвинуваченим за обставин, викладених в обвинувальному акті. Насамперед щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого нею злочину, яке виявляється в тому, що вона висловлює жаль з приводу такого вчинку, прагне усунути заподіяну шкоду або відшкодувати завдані збитки, а також вчиняє всі можливі дії, спрямовані на сприяння розкриттю злочину, зобов`язується більше не вчиняти протиправних дій, тобто своєю поведінкою демонструє рішуче бажання стати на шлях виправлення.
Системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
В ході перевірки матеріалів кримінального провадження та звукозаписів судового засідання встановлено, що засуджений ОСОБА_9 хоч і визнав фактичні обставини справи, однак формальна вказівка про розкаяння не дає підстав стверджувати про його реальну наявність. Зокрема, поведінка засудженого, який на час касаційного розгляду не відшкодував навіть частково заподіяну злочином шкоду, не свідчить про його бажання виправити наслідки вчиненого ним злочину, а тому висновки апеляційного суду про наявність у ОСОБА_9 щирого каяття є непереконливими.
Крім того, колегія суддів не може погодитися з твердженнями апеляційного суду про те, що на утриманні ОСОБА_9 перебувають бабуся та матір інвалід ІІІ групи.
Такі висновки апеляційний суд зробив на підставі долучених стороною захисту до матеріалів кримінального провадження довідки про склад сім`ї від 03 жовтня         2022 року, відповідно до якої за адресою АДРЕСА_1 , окрім ОСОБА_9 проживає ОСОБА_13 (бабуся 1942 року народження), ОСОБА_14 (мати 1961 року народження), ОСОБА_15 (дружина 1998 року народження), ОСОБА_16 (сестра 1991 року народження), ОСОБА_17 (син 2020 року народження), свідоцтва НОМЕР_4 від 14 квітня 2020 року про народження ОСОБА_17 , а також копій пенсійних посвідчень ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Однак вказані документи не можуть беззаперечно свідчити про перебування на утриманні у ОСОБА_9 його родичів, оскільки довідка про склад сім`ї лише підтверджує факт їхнього спільного проживання, а з копій посвідчень вбачається, що бабуся та матір є пенсіонерами, та отримують відповідне соціальне забезпечення за рахунок держави, тоді як будь-яких даних про те, що ОСОБА_9 працює, має стабільний дохід, та фактично спроможний утримувати своїх родичів, матеріали кримінального провадження не містять.
А тому, вказуючи про наявність у ОСОБА_9 утриманців, суд апеляційної інстанції формально погодився з позицією сторони захисту, яка не підтверджена об`єктивними даними, що свідчить про невмотивованість висновків апеляційного суду в цій частині.
Крім того, апеляційним судом враховано виписку з медичної картки стаціонарного хворого № 4641 від 2019 року та протоколи обстеження від 26 березня 2019 року, які підтверджують стан здоров`я ОСОБА_9 .
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стан здоров`я ОСОБА_9 пов`язаний з його лікуванням від наслідків вчиненого ним же злочину, а тому не звільняє його від обов`язку на відшкодування шкоди потерпілому, відтак, у даному випадку не може суттєво впливати на призначене покарання.
Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора та представника потерпілого про те, що ОСОБА_9 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ним Правил дорожнього руху України, оскільки матеріали кримінального провадження таких даних не містять.
З цих же підстав необґрунтованими є твердження прокурора та представника потерпілого про те, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_9 був розлучений, оскільки такі відомості відсутні в матеріалах кримінального провадження.
Однак, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_9 без реального відбування покарання із застосуванням до нього положень, передбачених ст. 75 КК України.
Так, застосовуючи положення ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, та конкретних обставин справи.
Зокрема, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, достовірно знаючи, що ОСОБА_18 не має посвідчення водія, тобто не має відповідних навичок для керування джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом, та сам перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що значно підвищує небезпеку для інших учасників дорожнього руху, тим самим ОСОБА_9 легковажно поставився до ймовірного настання негативних наслідків.
Крім того, апеляційний суд, вказуючи про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, проігнорував позицію потерпілого, який протягом усього розгляду кримінального провадження наполягав на призначенні ОСОБА_9 реального покарання, враховуючи, що останній перед ним не вибачився, не намагався усунути наслідки своєї протиправної поведінки, заподіяної злочином шкоди не відшкодував навіть частково.
На переконання колегії суддів, зазначені обставини у їх сукупності свідчать про неефективність у даному випадку застосування щодо ОСОБА_9 інституту звільнення від відбування покарання, а тому доводи прокурора та представника в цій частині підлягають задоволенню.
Таким чином, звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України за обставин, встановлених апеляційним судом, слід вважати безпідставним.
Крім того, змінюючи вирок місцевого суду та звільняючи ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, у порушення вимог ст. 419 КПК України апеляційний суд обмежився лише формальною вказівкою на обґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого, при цьому належним чином своїх висновків не вмотивував.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Оскільки апеляційний суд при постановленні ухвали істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то таку ухвалу не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції суд повинен, використовуючи усі процесуальні можливості, керуючись вимогами процесуального закону, ретельно перевірити доводи апеляційних скарг, надати на них вмотивовану та вичерпну відповідь.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 та касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                           ОСОБА_3