ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/121/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/1543/21 Категорія: 301030300 	Демчик Р.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 січня 2023 року                                                                                                        м. Черкаси   :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа (скаржник) - ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.10.2022 (повний текст складено 01.11.2022, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, 

в с т а н о в и в :
у березні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом, яким просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін: 
- земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0628 ґа, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий №7110136400:03:032:0090;
- житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0628 ґа, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий №7110136400:03:032:0090.
Визнати за позивачем та за відповідачем за кожним окремо в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частину вказаного вище майна.
Усунути перешкоди в користуванні позивачу житловим будинком з господарськими будівлями у АДРЕСА_2 шляхом вселення позивача до даного житлового будинку та заборони відповідачу чинити їй перешкоди в користуванні майном.
В обґрунтування вказано на те, що з 07.10.2006 по 09.03.2021 сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Черкаського районного суду від 09.03.2021. За час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільного сімейного бюджету ними була придбана земельна ділянка, площею 0,0628 ґа, кадастровий №7110136400:03:032:0090, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.11.2013 № 2510 та зареєстровано право власності на земельну ділянку за відповідачем. Вона надала свою письмову згоду відповідачу на купівлю та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки за ціною та на умовах за його розсудом.
Під час шлюбу за рахунок спільного сімейного бюджету та спільною працею на земельній ділянці сторони побудували житловий будинок з господарськими будівлями та з 2017 року проживали в ньому разом з малолітньою дитиною за адресою АДРЕСА_2 .
Оскільки між сторонами існує спір про поділ спільного майна, відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком, побив та вигнав з будинку, замінив вхідні замки, чим позбавив позивача можливості потрапити до житла, позивач була змушена звернутися до суду з цим позовом.
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.10.2022 позовні вимоги у справі задоволено з посиланням на обґрунтованість тверджень позивача.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_3 19.12.2022 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вказано на те, що спірну земельну ділянку він мав намір купити для себе за зароблені на заробітках за кордоном кошти. Однак, у послідуючому надав 7510 доларів США згідно розписки від 24.11.2013 в позику сину (відповідачу), який борг мав повернути до 24.11.2019, для вирішення житлових проблем його з позивачем сім`ї. Якщо кошти позики не буде повернуто вчасно син зобов`язався переоформити на скаржника спірну земельну ділянку. На даний час позичені кошти син скаржнику не повернув та земельну ділянку у власність не передав. 
Крім того, скаржник з 2013 по 2017 рік за власні кошти на спірній земельній ділянці будував садовий будинок, який не є житловим приміщенням, як помилково вказує позивач. Вказане він підтверджує чеками про оплату будівельних матеріалів та монтажних робіт. У 2017 році сторони з дозволу скаржника почали там проживати.
Зазначені обставини також можуть підтвердити ряд свідків та звукозапис приватної розмови сторін, яка відбулася 10.05.2020.
Суд не дослідив нотаріальну справу про посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, адже ухвала про витребування її матеріалів нотаріусом виконана не була. Таким чином суд першої інстанції помилково визнав земельну ділянку спільною власністю сторін лише на підставі сумнівного дублікату, який суд вважав копією договору купівлі-продажу від 25.11.2013. Однак з наданого документу не можна визначити чи його виготовлено з договору купівлі-продажу чи з договору дарування земельної ділянки, так як він містить протиріччя у тексті щодо його виду. 
Суд не врахував, що відповідач згідно даних трудової книжки не мав роботи, отже не міг мати кошти на придбання спірного майна. Сам по собі факт набуття майна у період шлюбу не свідчить про те, що воно стає об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином спірна земельна ділянка є власністю скаржника та його дружини, а не сторін у справі, адже кошти, за які було її придбано належали скаржнику та були позичені відповідачу на потреби його колишньої сім`ї і підлягають поверненню. Збудований на спірній земельній ділянці будинок не введено в експлуатацію, отже він не може бути об`єктом нерухомого майна, який підлягає поділу. Скаржник вважає вказаний об`єкт самочинним будівництвом. 
Скаржник 20.05.2021 подав позов про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку та на незавершений будівництвом садовий будинок. 
Суд допустив порушення вимог процесуального законодавства, адже не залишив позовну заяву без розгляду, попри те, що позивач чи її представник двічі не з`являлися у судове засідання. 
У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просила суд апеляційну скаргу третьої особи відхилити, а рішення суду – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим. 
Відповідач по справі ОСОБА_2 також подав до суду відзив, у якому підтримував вимоги апеляційної скарги третьої особи та проти її задоволення не заперечував, а також подав суду окреме клопотання, в якому просив рішення в частині задоволення позовних вимог майнового характеру скасувати та залишити позов в цій частині без розгляду, що ухвалою колегії суддів відхилено з тих підстав, що чинним цивільно – процесуальним законом України не передбачено скасування рішення суду за клопотанням, а лише за результатом розгляду апеляційної скарги, оформленої та поданої у встановленому законом порядку, також оплаченої судовим збором. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 з 07.10.2006 по 09.03.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розрізано рішенням Черкаського районного суду від 09.03.2021. Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 .
25.11.2013, під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Відповідно до п.1 договору продавець ОСОБА_6 продала та передала, а покупець ОСОБА_2 купив та прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,0628 га, що розташована за адресою: місто Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», та зобов`язується оплатити її вартість відповідно до умов, що визначені у цьому договорі.
Ця земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №243959, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2000 р. №3069. Кадастровий номер земельної ділянки 7110136400:03:032:0090. Цільове призначення земельної ділянки – для ведення садівництва. Категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Пунктом 2 договору передбачено, що продаж вчинено за 61000 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору.
В пункті 6 договору зазначено про те, що сторони підтверджують, що: вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; дружина покупця в своїй заяві, посвідченій 25.11.2013 року за р. №2509 дає згоду на укладення договору її чоловіком.
Відповідно до п.7 договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу змеленої ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мають місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.
Вказаний договір підписаний сторонами та посвідчений Старовойтовою Л.В., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 25.11.2013 за №2510.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №241796013 від 26.0.12021 відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим №7110136400:03:032:0090, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0628 ґа, цільове призначення для ведення садівництва.
Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2510, виданий 25.11.2013 року, видавник: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Л.В.
З наведеного вбачається, що земельна ділянка, площею 0,0628 га, за адресою: місто Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», з кадастровим №7110136400:03:032:0090 була придбана ОСОБА_2 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що він та його батько ОСОБА_3 домовилися про те, що батько дає йому в борг гроші в сумі 7510 доларів США для купівлі вибраної ним (батьком) земельної ділянки площею 0,0628 га, а він, як позичальник, зобов`язується на ці гроші купити й оформити на своє ім`я вище вказану земельну ділянку, і повернути йому позикодавцю борг в сумі 7510 доларів США до 24.11.2019. Так само вони домовилися, про те, що у випадку неповернення ним позики в термін до 24.11.2019, він зобов`язується передати у власність позикодавця вище вказану земельну ділянку, яку повинен купити, за умовами даного договору, на позичені у нього кошти.
Договором вони також визначили, що на придбаній земельній ділянці, спочатку батько для себе, за свої гроші, побудує садовий будинок, а після цього і він, але вже за свої гроші, побудує на цій же земельній ділянці другий садовий будинок для себе. Крім того домовлено, що після побудови першого садового будинку він з своєю сім`єю зможе в ньому проживати.
24.11.2013, в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , батько передав відповідачу гроші в сумі 7510 доларів США, а він, отримавши позику, написав і надав батькові розписку про отримання грошей за договором позики, укладеним в усній формі.
25.10.2013 ним був укладений та підписаний договір позики.
У визначений договором строк – 24.11.2019, відповідач позику не повернув.
З причини того, що позивач відмовилася дати свою згоду на нотаріальну передачу у власність позикодавця земельної ділянки, договір в частині передачі у власність позикодавця земельної ділянки виконано не було.
Відповідач вважає, що земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а фактично належить його батькові ОСОБА_3 , оскільки була придбана за його кошти.
Так згідно копії розписки від 24.11.2013 про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі, ОСОБА_2 надав цю розписку ОСОБА_3 про те, що 24.11.2013 він отримав від нього в борг грошову суму в розмірі 7510 доларів США для купівлі земельної ділянки, площею 0,0628 ґа, що розташована за адресою: м. Черкаси «Меблевик», садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», які він передав йому за адресою: АДРЕСА_3 , в приступності свідків. Вказану позику він зобов`язався повернути ОСОБА_3 до 24.11.2019. У випадку неповернення позики до 24.11.2019, він зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0628 ґа, яка буде куплена за позичені у нього кошти.
Як вбачається з копії договору позики від 25.11.2013, ОСОБА_3 , як позикодавець, та ОСОБА_2 , як позичальник, уклали договір про таке:
1. Позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти сумі 7510 доларів США, а позичальник зав`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором.
2. На момент укладення цього договору, грошові кошти в сумі 7510 доларів США, позикодавець передав позичальнику в повному про що позичальник надав позикодавцю розписку від 24.11.2013 про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі.
3. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 24.11.2019, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою.
4. Сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим. Позичальник має право достроково повернути позикодавцю суму позики.
5. За домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника.
6. Позичальник має право повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти суму позики до закінчення вказаного в договорі терміну повернення грошових коштів.
7. В разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному у п. 3 цього договору строку, то позичальник зобов`язаний передати у власність позикодавцю, шляхом нотаріального переоформлення, земельну ділянку площею 0,0628 га, яка розташована за адресою: м Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», позикодавець вправі пред`явити цей договір до примусового стягнення майна в порядку і в строки, передбаченні чинним законодавством України.
20.05.2021 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,0628 га; кадастровий №7110136400:03:032:0090, що знаходиться за адресою: м. Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник»; визнати що ОСОБА_3 є власником будівельних матеріалів садового будинку незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці, площею площею 0,0628 га.; визнати за ОСОБА_3 право власності на садовий будинок незавершений будівництвом, який розташований на земельній ділянці площею 0,0628 га., що знаходиться за адресою: м. Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник».
Зі змісту розписки ОСОБА_2 від 24.11.2013 про отримання грошей за усним договором позики та договором позики, укладеним 25.11.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав від свого батька в борг грошову суму в розмірі 7510 доларів США для купівлі земельної ділянки, площею 0,0628 ґа, що розташована за адресою: м. Черкаси «Меблевик», садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник». Вказану позику він зобов`язався повернути ОСОБА_3 до 24.11.2019. У випадку неповернення позики до 24.11.2019, він зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0628 ґа, яка буде куплена за позичені у нього кошти.
Також за положеннями договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 25.11.2013 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , при укладанні вказаного правочину, сторони попередньо ознайомленні з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебували при здоровому розумі, ясній пам`яті та діяли добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Крім того, в пункті 7 договору зазначено, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу змеленої ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мають місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Нотаріус, яка посвідчувала правочин, роз`яснила сторонам правочину зміст ст.. 60,65 СК України (п.15 договору).
У вказаному договорі купівлі-продажу змеленої ділянки не зазначено, що її придбано на отримані в позику грошові кошти.
Позивач у справі стверджує про те, що спірне майно – земельна ділянка та домоволодіння, побудоване на ній, є спільною сумісною власністю сторін, так як набуте одним із подружжя під час шлюбу, та підлягає поділу між сторонами.

Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно роз`яснень п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.     
Крім того, з актуального правового висновку ВП ВС від 21.11.2018 у справі №372/504/17 вбачається, що по замовчуванню діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З урахуванням вищенаведеного правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін, адже його набуто за час шлюбу та жодною зі сторін не спростовано презумпцію спільності такого майна з підстав того, що його придбано за власні кошти одного з подружжя.
Апеляційні доводи скаржника у справі ґрунтуються на твердженні про те, що спірне майно є його приватною власністю, адже воно придбане одним із подружжя за кошти скаржника, надані в позику, які мають бути повернуті у визначений строк, а в протилежному випадку – спірне майно має бути передане у власність скаржника.
Надаючи їм оцінку, апеляційний суд приймає до уваги таке.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Також відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У даному випадку скаржником не надано суду жодного доказу того, що спірні земельна ділянка та незавершений будівництвом будинок є його власністю. Відповідних договорів, свідоцтв про право та ін. на ім`я скаржника щодо спірного майна суду представлено не було.
Натомість спірна земельна ділянка зареєстрована на сина скаржника (відповідача у справі) за відповідним договором купівлі-продажу, запис про вказану особу, як про власника такого нерухомого майна, внесено у державні реєстри.
На зазначеній земельній ділянці, право власності на яку зареєстроване на сина скаржника, її власником здійснюється будівництво домоволодіння.
Саме по собі зазначення у договорі позики, на який вказує скаржник, положень про те, що позичальник зобов`язується у разі неповернення суми позики перереєструвати право власності на його нерухоме майно на позикодавця, у розумінні вимог цивільного законодавства не є підставою для переходу до іншої особи права власності на нерухоме майно.
Більш того, вищезазначений договір позики від 25.11.2013 ( т.1 а.с.38) фактично є змішаним договором, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів, а саме договору позики та застави нерухомого майна в рахунок забезпечення належного виконання боржником зобов`язання.Згідно до вимог чинного цивільного закону, договір застави нерухомого майна (іпотека) підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. У разі недодержання вимоги закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним ( ст. 220 ЦК України). 
Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, вищевказаний правочин щодо застави нерухомого майна є нікчемним, тому не створює жодних юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У договірних правовідносинах між позивачем та третьою особою щодо отримання позики позикодавець за наявності до того підстав може порушувати питання про зобов`язально-правові механізми захисту його права, зокрема, у спосіб стягнення заборгованості (у тому числі й з іншого члена подружжя, якщо позику дійсно використано в інтересах сім`ї).
За загальним правилом, отримавши у власність позичені кошти, у подружжя виникає й зобов`язання у вигляді повернення грошей, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Вказаний висновок детально обґрунтований, наприклад, у постанові ВС від 13.05.2019 у справі №638/1962/17. 
На даний момент скаржник суду не довів наявність у нього права власності на майно, яке є предметом поділу між подружжям сторін, відтак його апеляційні доводи, які обґрунтовуються даним твердженням, слід відхилити.
Апеляційний суд також оцінює критично посилання скаржника на те, що за його кошти на спірній земельній ділянці будується будинок, адже вказані обставини, незалежно від їх доведеності, самі по собі не дають особі права власності на новостворене нерухоме майно у разі його зведення на чужій земельній ділянці, що суперечило б приписам ст. 375 ЦК України про те, що лише власник має право на забудову земельної ділянки.
Отже посилання скаржника на показання свідків чи звукозапис приватної розмови сторін, яка відбулася 10.05.2020, незалежно від їх змісту, не можуть підтверджувати його права власності на спірне майно.
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції помилково визнав земельну ділянку спільною власністю сторін лише на підставі сумнівного дублікату, який суд вважав копією договору купівлі-продажу від 25.11.2013, апеляційним судом відхиляються, оскільки право власності відповідача на вказане майно підтверджується витягами з державних реєстрів про його реєстрацію та договором купівлі-продажу від 25.11.2013 (т.1 а.с.93-94) у якому вказано про продаж (а не дарування, як необґрунтовано вказує скаржник) на користь відповідача відповідної земельної ділянки.
Посилання скаржника на те, що відповідач згідно даних трудової книжки не мав роботи, отже не міг мати кошти на придбання спірного майна, не є перешкодою для визнання майна власністю особи у разі оформлення на таку особу у визначеному законодавством порядку правовстановлюючих документів. Так нормами цивільного законодавства не передбачено доведення наявності в особи того чи іншого доходу перед отриманням можливості набувати у власність те чи інше майно.
Також слід відхилити доводи скаржника про те, що сам по собі факт набуття майна у період шлюбу не свідчить про те, що воно стає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже доказами презумпцію спільності майна подружжя в даній справі не спростовано та не доведено, що спільне майно придбане за особисті кошти лише одного з подружжя.
Факт передання у позику скаржником коштів відповідачу для купівлі майна є підставою для вимог про їх повернення, у тому числі, у спосіб стягнення в судовому порядку, а не для визнання права власності на майно, яке за них придбано, за позикодавцем, що нормами цивільного законодавства не передбачено.
Посилання скаржника на те, що він 20.05.2021 подав позов про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку та на незавершений будівництвом садовий будинок не свідчать про помилковість висновків суду у цій справі по суті заявлених позовних вимог.
Також апеляційні доводи про те, що суд допустив порушення вимог процесуального законодавства, адже не залишив позовну заяву без розгляду, попри те, що позивач чи її представник двічі не з`являлися у судове засідання, незалежно від їх обґрунтованості, на правильність висновків суду по суті спору не впливають. 
Одночасно апеляційний суд приймає до уваги те, що ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже стверджувати про можливість визнання права власності на спірне домоволодіння, як об`єкт нерухомості, на даний час підстав не має, оскільки будівництво на момент ухвалення рішення суду ще не звершено, об`єкт нерухомості до експлуатації не прийнято.
Вказані висновки відображено у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції в даній справі. Одночасно, суд у резолютивній частині помилково вказав про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, як об`єкт нерухомості завершений будівництвом, що не відповідає встановленим у справі фактичним обставинам та висновкам суду, до яких він прийшов у мотивувальній частині рішення. 
Відповідно до ст.376  ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.10.2022 у даній справі належить змінити в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, вказавши, що об`єктом спільної сумісної власності сторін визнається незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0628 ґа, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий №7110136400:03:032:0090. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за позивачем та за відповідачем за кожним окремо право власності на 1/2 частину вищезазначеного незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями.
Отже апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.10.2022 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном – змінити в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, вказавши, що об`єктом спільної сумісної власності сторін визнається незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0628 ґа, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий №7110136400:03:032:0090. 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 за кожним окремо право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0628га, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий №7110136400:03:032:0090. 
У решті рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.10.2022 у даній цивільній справі – слід залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 25.01.2023.

Суддя-доповідач                 

Судді