КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа №369/7588/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1725/2022                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                     
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 листопада 2021 року (суддя Ковальчук Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою,
встановив:
 
у червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 16 жовтня 2009 року перебував у зареєстровану шлюбі з відповідачкою, який розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 вересня 2017 року, мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач стверджував, що під час перебування у шлюбі вони з відповідачкою за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,6кв.м, житловою площею 25,6кв.м, правовстановлюючий документ на яку був оформлений на відповідачку. Однак, відразу після розірвання шлюбу відповідачка змінила замки у вказаній квартирі, виставила його особисті речі за двері, повідомивши його, що спірна квартира є її особистою власністю.
Позивач вважав, що вказана квартира є їх спільним майном відповідно до норм Сімейного Кодексу України і він нарівні з  відповідачкою має право користуватися нею.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року позов задоволено, зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 41,6кв.м, житловою площею 25,6кв.м, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у сумі 768грн 40коп.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
                                                                      
від 8 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 32 500грн.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та необґрунтованість рішення суду.
Відповідач зазначає, що суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують право власності позивача на спірну квартиру, а наявні докази, які підтверджують, що спірна квартира належить їй, придбана за грошові кошти у сумі 345000 гривень, які були подаровані їй її батьком, що підтверджується банківськими довідками про зняття вказаної суми з рахунків батька напередодні купівлі квартири, а також показами свідків, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які фактично передавали їй кошти в присутності позивача.
Відповідачка вважає, що розгляд даної справи не був можливим до вирішення спору про поділ спільного майна подружжя, у якому були надані всі належні докази у підтвердження  того, що спірна квартира є її особистою власністю, яка в даний час використовується для проживання нею, її чоловіком та її двома малолітніми дітьми, а право позивача на користування квартирою припинилося після припинення шлюбних стосунків.
У апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що заявлені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу не є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням реального часу, необхідного для виконання відповідних робіт (послуг).
Відповідач зазначає, що в рахунку №12/19 від 28 грудня 2019 року на оплату послуг за надання правничої допомоги позивачу з детальним описом наданих послуг, виконаних адвокатом, передбачено ведення переговорів щодо мирного врегулювання спору протягом 8,10 год., за що розмір грошової винагороди становить 8 100грн, однак жодних переговорів та спроб досягти мирного врегулювання спору з нею у справі не було взагалі, а отже твердження представника позивача щодо ведення переговорів із мирного врегулювання спору у справі та відповідно витраченого на це часу є вигаданим.
Крім того, відповідач стверджує, що рахунком №13/19 від 28 грудня 2019 року передбачено представництво інтересів позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції протягом 11,40 год., за що розмір грошової винагороди становить 11 800грн, однак в суді першої інстанції було лише сім судових засідань, кожне з яких займало не більше 15 хвилин, а деякі з них взагалі не відбулися.
Також, відповідач зазначає, що до моменту виставлення рахунку № 13/19 від 28 грудня 2019 року було призначено лише три судові засідання, у зв`язку з чим витрачений час адвоката на представництво інтересів позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції, який передбачений рахунком №13/19 від 28 грудня 2019 року, не відповідає дійсності та є явно перевищеним.
 Відзив на апеляційні скарги не подано. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки - адвоката Соболівського А.М., який підтримав доводи апеляційних скарг, пояснення представника позивача - адвоката Хоменка І.М., який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської 
                                                                        
області від 8 листопада 2021 року підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 жовтня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
9 березня 2016 року за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 10 червня 2015 року, акту приймання-передачі від 10 червня 2015 року, декларації від 13 липня 2015 року.
Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 8 вересня 2017 року шлюб сторін розірваний.
Згідно довідки о/у ВКП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області капітана поліції Є.Бондаренка від 16 жовтня 2020 року про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні гр. ОСОБА_2 , у спірній квартирі відповідачка не проживає, квартира нею здається у оренду, позивач доступу до квартири не має.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була набута відповідачем під час шлюбу, доказів того, що вказана квартира є особистим майном відповідача, суду надано не було, тому спірна квартира є спільним сумісним майном сторін, у зв`язку з чим позивач має право користуватися нею.
Також суд зазначив, що суду були надані докази того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, тому його порушене право підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У даній справі презумпція спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу квартиру не спростована.
Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідачки, які їй були подаровані її батьком, є безпідставними, оскільки таких доказів суду першої інстанції під час розгляду даної справи надано не було.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що дана справа не могла бути розглянута до вирішення спору про поділ майна подружжя, під час якого суду були надані докази, які 
                                                                      
спростовують, що спірна квартира є спільним майном подружжя, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачка мала можливість надати відповідні докази під час розгляду даної справи. Крім того, з наявних матеріалів справи вбачається, що спір про поділ майна подружжя розглядається судом з 2017 року, з даним позовом позивач звернувся до суду у червні 2019 року, а рішення у справі ухвалено 22 липня 2021 року, що свідчить про тривале позбавлення позивача права користування квартирою.
Твердження апеляційної скарги, що право позивача на користування квартирою припинилося внаслідок розірвання шлюбу, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).
Під час розгляду справи відповідачка не заперечувала, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою.
Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.
Оскільки позивачем надані докази неможливості користуватися спільним майном - квартирою, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права при вирішенні спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
19 жовтня 2021 року представник позивача - адвокат Хоменко І.М. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо понесених позивачем судових витрат, в якій просив стягнути з відповідачки 32 500грн витрат, понесених позивачем на правову допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції.
Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача та стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним судових витрати на правову допомогу у розмірі 32 500грн, посилаючись на обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг 
                                                                              
та виконаних робіт, ціною позову та значення справи для сторони.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"  видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору 
                                                                                   
про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Така правова позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц.
Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі зазначила, що відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
                                                                    
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Звертаючись до суду з даним позовом,  позивач зазначив попередній розрахунок суми судових витрат на надання професійної правової допомоги у розмірі 7 200грн.
11 березня 2020 року позивачем до суду надана заява про долучення до матеріалів справи письмових документів у підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу у розмірі 32 500грн.
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу ним суду першої інстанції було надано:
- копію договору про надання правничої допомоги № 05/18, укладеного 28 листопада 2018 року між адвокатом Хоменком І.М. та Нечипоруком С.С.;
- рахунок № 11/19 від 27 грудня 2019 року на оплату послуг за надання правничої допомоги: складання позовної заяви 8,20 год., вартістю 8200грн, оформлення додатків до позовної заяви, сплата судового збору та подання позовної заяви до суду 2,40год, вартістю 2400грн; складення клопотання про допит свідків 1 год., вартістю 800грн; складення заяви про ознайомлення з матеріалами справи, подання її до суду та ознайомлення з матеріалами справи 1,15год., вартістю 1200грн;
- рахунок № 12/19 від 28 грудня 2019 року на оплату послуг за надання правничої допомоги: ведення переговорів щодо мирного врегулювання спору 8,10год., вартістю 8100грн;
- рахунок № 13/19 від 28 грудня 2019 року на оплату послуг за надання правничої допомоги: представництво інтересів позивача під час розгляду справи в суді 11,40год., вартістю 11800грн;
- квитанції про оплату наданих послуг від 28 грудня 2019 року на 32 500грн.
Також матеріали справи містять копію довіреності, виданої 13 лютого 2018 року ОСОБА_2 адвокату Хоменку І.М. на представлення його інтересів в судових органах України, яка посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Хоменку І.М.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка та її представник заперечення проти заявлених позивачем вимог про відшкодування судових витрат не заявляли.
Матеріали справи не містять відомостей про повідомлення відповідачки та її представника про розгляд судом заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду відповідачка зазначає, що жодних переговорів та спроб досягти мирного врегулювання спору з нею у даній справі не проводилося, а відтак рахунок про оплату цих послуг у сумі 8 100грн є неправомірним.
Під час апеляційного розгляду представник позивача не зазначив, де і коли ним проводилися переговори з приводу мирного врегулювання даного спору, тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає, що вказані витрати доведені не були, а відтак відшкодуванню не підлягають.
Керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК 

 
України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не врахував, що даний позов має немайновий характер, судова практика у даній категорії справ є сталою, а відтак не вимагає значного часу для її вивчення, позовна заява складається з 3,5 сторінок, а клопотання про допит свідків складається з 1 сторінки, тому вимоги позивача про відшкодування йому за рахунок відповідачки 8 200грн за написання позовної заяви та 800грн за написання клопотання не є співмірними із складністю даної справи, не є розумними та справедливими, та підлягають зменшенню до 4 100грн та 400грн відповідно.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що розмір витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за правову допомогу, підлягає зменшенню до 19 900грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає зміні.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року - без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 листопада 2021 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 листопада 2021 року змінити, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , з 32 500грн до 19 900грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 3 березня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк