Номер провадження: 22-ц/813/1012/23 
Справа № 523/14326/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю:
               секретаря                Хухрова С.В., 
               представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Насєдкіна О.І.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2021 року цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,
встановив:
       
11.10.2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 27/50 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку під літ. «А», «Б».
В обґрунтування вимог, позивач ОСОБА_2 вказував на те, що після смерті діда ОСОБА_6 , спадщину прийняли батько позивача - ОСОБА_1 (відповідач) та дядько позивача - ОСОБА_7 . 
Згідно рішення Ленінського районного суду м.Одеси від 06.12.1994 року проведено виділ в натурі спадкового майна та ОСОБА_1 виділено житлове приміщення літ.»А», що складалося з №2-а,2а-4, 2а-3,22,2-1,2-3, літня кухня літ. «Д», вбиральня літ. «У», що дорівнює 27/50 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з непридатністю для проживання за строком експлуатації батьку ОСОБА_1 була виділена квартира, куди він зі своєю сім`єю і переселився, а позивач разом з матір`ю залишились проживати в будинку. В подальшому позивач з дозволу батька провів капітальний ремонт будинку, де і проживає по теперішній час. Відповідач ОСОБА_1 обіцяв позивачу після приватизації своєї квартири подарувати будинок, однак до цього часу обіцянку не виконав. 
Оскільки відповідач ОСОБА_1 здав в оренду частину вказаного домоволодіння, не дозволяє позивачу переоформити договори на водо- та газопостачання, то позивач віддає кошти батьку, який сплачує за користування цими послугами. Як зазначив позивач, він більше 10 років з дозволу батька користується вказаною частиною домоволодіння, а тому обгрунтовуючи свої вимоги ст.344 ЦК України, звернувся до суду з вказаним позовом . 
15.05.2018 року позивач доповнив позовні вимоги та просив також визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дружиною), який 13.01.2017р. посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Назарчук Н.М., та визнати за позивачем право власності на 38/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , яке складається з житлових будинків під літ. «А», «Б» (т.1, а.с. 163-165).
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16.11.2018р. за заявою представника позивача ОСОБА_8 накладено арешт на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 .

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16.02.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16.02.2021 року, та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Жмуд О.В. просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

       Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю відповідача         ОСОБА_1 та його представника – адвоката Насєдкіна О.І., колегія суддів виходить із того, що за заявою представника позивача (т.3, а.с.1-2), ухвалою колегії суддів від 09.01.2023 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (т.3, а.с.4), про що учасники справи були належним чином повідомлені (т.3, а.с.5-9).
Разом з тим, інші учасники справи заяви про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав суду не надали.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка складалась: із: житлових приміщень -літ. “А” і “В”, літня кухня - літ. “Д”, сараї-літ. “И”, “З”, туалети-літ. “У”, “Т”, огородження - №1, 8-12, мостіння - І-ІІ, яку прийняли його сини: ОСОБА_7 і ОСОБА_1 .
В подальшому, рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 р. між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 був проведений поділ спадкового майна 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в натурі, як спадкоємцями за заповітом їх померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6 .
Внаслідок поділу ОСОБА_7 виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому будинку літ. "В": 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральні "Т".
ОСОБА_1 виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому будинку літ. "А": 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. "Д" - літньої кухні, вбиральні "У".

В подальшому, розпорядженням Виконкому Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 179р. від 03.03.2003 р. був затверджений проект розподілу домоволодіння АДРЕСА_3 між усіма співвласниками: за ОСОБА_1 - 38/100 часток, за ОСОБА_7 - 27/100 часток, за ОСОБА_9 - 28/100 часток, за ОСОБА_10 -7/100 часток від утвореного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 358,0 кв.м, яке складається з житлових будинків літ."А" та літ."В", службових будов літ. "И", літ. "Т", літ. "У", літ. "З", літ. "Д", літ. "П". Вважати утворене домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 61-63).

В подальшому, 13.01.2017р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування часток домоволодіння, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 свої 38/100 часток домоволодіння АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ), яке в цілому складається з двох житлових будинків, зазначених на схематичному плані літерами А, В, загальною площею 163,9 кв.м., житловою площею – 90,7 кв.м., та господарських будівель і споруд, зазначених літерами: Д-літня кухня, З,И-сараї, У,Т-вбиральні, №1,8-12-огорожа, І,ІІ-мостіння. Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. (т.2, а.с.3).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Крім того, відповідно до ст. 316, 317 ЦК України  правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.  При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Таким чином, при вирішенні питання про набувальну давність, суду належить встановити факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, у нього, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Крім того, вирішуючи даний спір, суд врахував правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 19.01.2019р. по справі №755/16913/16-ц, щодо застосування положень ст.344 ЦК України.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що в даному випадку при вселенні позивач ОСОБА_2 знав, що спірне домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для ствердження про добросовісність позивача, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині визнання права власності за набульною давністю, оскільки позивачу ОСОБА_2 було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірне домоволодіння, так як він отримав його від відповідача лише для користування.

Крім того, вирішуючи інші позовні вимоги, суд правильно виходив із того, що ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (далі Конвенція), закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
За змістом ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 317, ч.1 ст. 319, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Також вимогами ч.ч.1,2,3,5,6 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1,2,3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим. Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, чого позивач ОСОБА_2 суду не вказав і матеріали справи не мають доказів, які б свідчили про недійсність нотаріально посвідченого договору дарування від 13.01.2017р., згідно якого власник майна – відповідач ОСОБА_1 розпорядився своєю власністю, подарувавши майно своїй дружині ОСОБА_3 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 16.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк
                                                                        
О.С. Комлева